ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4114/20 Справа № 203/2438/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року  колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а:

       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено. 
       29 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року клопотання ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишено без задоволення.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 26 листопада 2019 року, стягнути з позивача – ОСОБА_2 , понесені ФОП ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 750 грн.00 коп.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що:
       - подання доказів оплати понесених судових витрат не є обов`язком відповідача;
       - на момент звернення з клопотанням про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл судових витрат розрахунки за договором про надання правової допомоги від 09 вересня 2019 року не були здійснені, надати такий доказ не було можливим;
       - акт-приймання передачі послуг за договором про надання правової допомоги підписано сторонами 26 листопада 2019 року, строк оплати наданих послуг відповідно до умов договору не настав; 
       - причиною не надання доказів оплати є нездійснення фактичної оплати на момент звернення з клопотанням, апелянтом до апеляційної скарги додано платіжне доручення №112 від 15 січня 2020 року про оплату послуг професійної правничої допомоги. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1  на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що жодного письмового доказу на підтвердження понесення відповідачкою витрат на правничу допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) до клопотання представниця не додала.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на наступне.
       Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
       При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).
       Враховуючи те, що при зверненні з клопотанням про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу заявником не надано доказів, що свідчать про оплату наданих послуг, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, такий висновок є правильним та належним чином обґрунтованим.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.
       Посилання апелянта на сплату послуг після постановлення судом оскаржуваної ухвали не можуть бути підставою для її скасування, оскільки при зверненні з клопотанням про відшкодування витрат на правничу допомогу, заявник не довела фактичність понесених витрат на момент вчинення судом процесуальної дії, дії які вчинені заявницею після постановлення ухвали не можуть впливати на результат розгляду.
       Інші доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, до переоцінки доказів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог процесуального права, підстави для її скасування відсутні. 
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

       Ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 25 березня 2020 року.

               Головуючий:                         Демченко Е.Л. 

               Судді:                                 Куценко Т.Р. 

                                                                               Макаров М.О.