Постанова                                           
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 577/4450/17
провадження № 61-41955ск18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фагор»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2018 року, у складі колегії суддів: Ткачук С. С., 
Біляєвої О. М., Хвостика С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фагор» ( далі - ТОВ «Фінансова компанія Фагор») про визнання умов кредитного договору недійсними.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 квітня 2016 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено кредитний договір № 200516101, за умовами якого він отримав кредит у сумі 6 300 грн під 0,0001% річних на залишок заборгованості, з обов`язковою виплатою щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 6% від загальної початкової суми наданого кредиту. 
 
19 травня 2016 року банк уклав договір факторингу з ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда», а згодом борг був відступлений ТОВ «Фінансова компанія «Фагор». 
 
Вказує, що банк, скориставшись його правовою необізнаністю, включив до кредитного договору умову про щомісячну сплату комісії в сумі 378 грн 
за обслуговування кредитної заборгованості. 
 
Вважав, що комісія банку за обслуговування кредиту не може визнаватися витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачено кредитним договором.
 
Просив суд, визнати недійсною умову кредитного договору № 200516101, укладеного 27 квітня 2016 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 378 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 
2018 року, у складі судді Кравченка В. О. позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано умову кредитного договору № 200516101 від 27 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» щодо сплати комісії в сумі 378 грн щомісячно недійсною з моменту укладення договору.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановивши, що позивач отримав споживчий кредит та посилаючись на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статтю 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України 
від 10 травня 2007 року № 168 дійшов висновку, що при встановлені у кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. 
При цьому відповідач нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Гриценка В. В. задоволено частково.
 
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення, про відмову у задоволенні позову.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з`ясування обставин, які мають значення у справі, відбулось на підставі копій документів, що 
не можна визнати складовими частинами кредитного договору № 20051601 
від 27 червня 2016 року, умови якого оспорює позивач. Суд першої інстанції передчасно задовольнив позов, дійшовши своїх висновків на підставі достовірно не встановлених обставин, допустив припущення через дослідження наданих позивачем доказів, які не можна визнати належними та допустимими. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2018 року та залишити 
в силі рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області 
від 03 січня 2018 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу з Конотопського міськрайонного суду Сумської області.
 
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов передчасних висновків.
 
Вказував, що він уклав із банком договір про споживчий кредит, умови якого суперечать вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення платежів, які споживач має сплатити банку за дії, які банк здійснює на власну користь, зокрема, щомісячну комісію за обслуговування кредиту.
 
Стверджує, що встановивши в договорі обов`язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив за які саме послуги повинна бути сплачена така комісія. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
ПАТ «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Гриценка В. В. подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому банк просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.
 
Звертає увагу, що між банком та ОСОБА_1 27 квітня 2016 року укладено кредитний договір № 200516101. Під час його укладення сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, встановили графік платежів, позичальник повною мірою підтвердив згоду із запропонованими умовами кредитного договору, а банком, в свою чергу, була надана повна та достовірна інформація, а тому будь-яких обставин, які б вказували на введення позивача в оману під час укладення кредитного договору не встановлено. Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом першої інстанції встановлено, що сторонами визнаний факт укладення між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» кредитного договору № 200516101 від 27 квітня 2016 року, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 6 300 грн під 0,0001% річних на залишок заборгованості, із обов`язковою виплатою щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 6% від загальної початкової суми наданого кредиту, що у грошовому виразі становить 378 грн.
 
19 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» уклав договір факторингу з ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда», за умовами якого право вимоги за кредитним договором № 200516101 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда», а згодом до ТОВ «Фінансова компанія «Фагор».
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі за текстом, в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає не в повній мірі.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Частинами першою, другою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Згідно абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору між сторонами) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
 
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
 
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
 
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження 
№ 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла із 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII 
від 15 листопада 2016 року.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 вказала, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
 
З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що умови кредитного договору від 27 квітня 2016 року про сплату позичальником на користь банку щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, оскільки встановлення таких платежів прямо заборонено законом (частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору). 
 
Встановивши нікчемність оспорюваних позивачем положень кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору задоволенню не підлягають, оскільки визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, а отже у задоволенні позову необхідно відмовити саме з цих підставі.
 
Натомість апеляційний суд помилково вважав, що у задоволенні позову необхідно відмовити через недоведеність позовних вимог.
 
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Зважаючи на те, що в справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувана постанова суду апеляційної підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2018 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович