ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/559/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №709/2057/19 Категорія: 310020000 	Кваша І. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 квітня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач) 
Суддів                 Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., 
        
учасники справи:
           позивач - ОСОБА_1 ;
           відповідач - ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу - представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тимчук Олександр Вікторович

розглянувши у м. Черкаси в письмовому провадженні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року, постановленого під головуванням судді Кваші І. М. в залі Чорнобаївського районного суду Черкаської області 16.01. 2020 року, повний текст рішення складений 20.01.2020 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, -

в с т а н о в и в :

 
13 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона з відповідачем 03 жовтня 2009 року уклали шлюб, який було зареєстровано відділом РАЦС по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1528. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружнє життя сторін не склалося, у зв`язку з чим, в провадженні Чорнобаївського районного суду Черкаської області знаходиться цивільна справа № 709/1181/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яка була призначена до розгляду на 08.11. 2019 року. Також позивач у позовній заяві зазначає, що після розірвання шлюбу, діти залишаться проживати разом із нею.
04.11.2019 року ОСОБА_1 подала до Чорнобаївського районного суду Черкаської області заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст.180 СК України обов`язку утримувати своїх дітей. Крім того, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що відповідач також ухиляється від її утримання, чим порушує її права, передбачені частинами 2, 4 ст. 84 СК України, якою визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. 
19 грудня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тимчук О.В. подав в суд заяву про збільшення позовних вимог. В обґрунтування вимог заяви про збільшення позовних вимог зазначається, що позивач ОСОБА_1 виховує одна двох дітей, її дохід є низьким та мінливим, вона змушена винаймати квартиру у м. Черкаси, так як не має власного житла, що підтверджується договором оренди квартири, який укладений 02.09. 2019 року, а тому, достатнім і необхідним розміром аліментів на утримання позивача, на думку її представника є 7 000 грн., виходячи із середньої заробітної плати по Україні. Також у заяві про збільшення позовних вимог зазначено, що позивач витрачає 4 000 грн. щомісячно на оренду квартири та комунальні платежі, що разом складає близько 5 500 грн.
Тому з урахуванням обставин, викладених у заяві про збільшення позовних вимог, адвокат Тимчук О. М., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , просить винести рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліменти в розмірі 7000 грн. щомісячно до досягнення дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трирічного віку.
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку - задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 13 листопада 2019 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку.
Рішення суду в частині стягнення суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Судовий збір у розмірі 768,40 гривень компенсовано за рахунок держави.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тимчук Олександр Вікторович оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка зареєстрована в Черкаському апеляційному суді 17 лютого 2020 року Вх. № 1770/20 Вх. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тимчук Олександр Вікторович, вказує, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому є незаконним.
Скаржник зазначає, що не погоджується із висновками суду першої інстанції, який, постановляючи рішення, вказує на те, що позивач не довела необхідності орендувати житло та фактичного понесення витрат щодо оплати оренди за вказану квартиру. Скаржник вважає такі висновки суду помилковими, оскільки в судовому засіданні суд з`ясовував обставини необхідності оренди житла і сам відповідач фактично визнав ту обставину, що його колишня дружина позивач по справі ОСОБА_1 фактично проживає в місті Черкаси.
В якості доказів, на підтвердження даної обставини позивачем був наданий відповідний договір оренди житлового приміщення. Що стосується квитанцій на оплату оренди вказаної квартири, то дані квитанції відсутні, оскільки відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінасову звітність в Україні», при отриманні оплати фізичною особою за надані нею послуги, якщо вона не є суб`єктом підприємницької діяльності, квитанції про оплату за надані нею послуги позивач не зобов`язана надатавати, більше того, законодавство взагалі не передбачає порядку і способу видачі таких квитанцій фізичною особою. 
В апеляційній скарзі адвокат Тимчук О.В. зазначає, що судом також не взято до уваги, що позивач ОСОБА_1 , є інвалідом II групи. 
Крім цього, скаржник вказує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволені клопотання про направлення запиту до органів Державної податкової служби України, щодо витребування декларації про майно та доходи відповідача. 
Скаржник вказує, що позивач має низький та мінлий дохід, змушена винаймати квартиру в місті Черкаси, так як немає власного житла, що підтверджується договором оренди квартири. Крім того, адвокат в обґрунтування вимог скарги зазначає, що на даний час позивач має обмежені можливості роботи, на її утриманні знаходяться малолітні діти і одна з яких не досягла три річного віку. ОСОБА_1 постійно проживає в місті Черкаси, користується власним авто для розумового фізичного розвитку дітей, так як в місті Черкаси об`єктивно кращі можливості й умови для дітей.
Щодо висновків суду першої інстанції про неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу з обгрунтовуванням наявності кредитного зобов`язання та невеликою заробітньою платою на посаді директора товариства, то на думку скаржника в даному питанні є невідповідності про доходи та витрати відповідача.
Також представник позивача - адвокат Тимчук О. В. вважає, що районним судом взагалі не вирішено питання щодо витрат на правову допомогу, хоча відповідне клопотання було заявлено, був наданий договір про надання юридичної допомоги та квитанція про сплату ОСОБА_1 коштів за надання правової допомоги. 
Суд першої інстанції посилається на те, що не надано детальний опис робіт виконаних адвокатом, як це передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України, але дане твердження, на думку скаржника, не відповідає дійсності, оскільки у зазначеному договорі про надання юридичної допомоги детально описано, що саме адвокат повинен виконати в рамках вказаного договору, а також зазначено, за які саме послуги клієнт ОСОБА_1 сплачує адвокату Тимчуку О.В. кошти. Судом також не враховано норму ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тимчук Олександр Вікторович просить винести постанову, якою рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , кошти на утримання до досягнення донькою, ОСОБА_4 , 2018 року народження три річного віку, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 7 000 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. 
26 березня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 Вх. № 3315/20 Вх. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На думку відповідача, апеляційна скарга є необгрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству, рішення суду ґрунтується на вимогах норм матеріального та процесуального права. Скаржник в своїй скарзі вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивач не довела необхідності орендувати житло у м. Черкаси. При цьому, скаржник посилається на те, що в судовому засіданні судом з`ясовано обставини необхідності оренди житла і сам відповідач визнав ту обставину, що його колишня дружина проживає у м. Черкаси.
Однак, вказані висновки скаржника, він вважає хибними та такими, що не відповідають дійсності. ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що ніколи не заперечував той факт, що його колишня дружина проживає у м. Черкаси. Однак, судом жодним чином не було встановлено обставини необхідності позивачу орендувати квартиру у м. Черкаси. Під час розгляду справи районним судом позивач не могла пояснити необхідності проживання у м. Черкаси та оренди там житла, оскільки остання не працює в Черкасах, та не пов`язана жодною обставиною там проживати. Натомість, вона має можливість проживати у своїх батьків в смт. Чорнобай, які мають у власності три кімнатну квартиру, в якій ніхто не проживає. ОСОБА_2 у обгрунтування відзиву на апеляційну скаргу вказує, що позивач, жодним чином не підтвердила факт сплати орендної плати за квартиру та понесення нею витрат по сплаті комунальних послуг. Копія договору оренди квартири у АДРЕСА_2 , яка надана позивачем не містить дати укладення, не завірена належним чином, тому він вважає, що сама по собі не підтверджує того, що позивач фактично сплатила орендну плату та понесла витрати. Відповідач посилається, що позивач не підтвердила понесені нею витрати на комунальні послуги на утримання даної квартири у розмірі 1 500 грн. щомісячно, так як вказувала у заяві про збільшення позовних вимог, не додано платіжок, квитанцій тощо. 
Посилання скаржника за вимоги Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не може братися судом до уваги, оскільки він не стосується фізичних осіб, вказує відповідачу відзиві. 
ОСОБА_2 у відзиві на апеляцій скаргу вказує, що районним судом об`єктивно та повно досліджено і встановлено всі обставини справи, тому правомірно прийнято рішення про стягнення із нього аліментів на утримання колишньої дружини у розмірі 1 000 грн. на місяць із врахуванням всіх обставин справи. 
Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що він також несе витрати по сплаті аліментів на утримання двох дітей. Зокрема, до відзиву на апеляційну скаргу ним були надані копії квитанцій про сплату аліментів за січень - березень 2020 року. 
З врахуванням вище викладеного, відповідач ОСОБА_2 просить рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича - без задоволення. 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків , зазначених в ухвалі суду про залишення без руху ( а. с. 98 - 99).
10 березня 2020 року на виконання ухвали Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року про залишення без руху апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича на адресу Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича Вх. № 2510/20 Вх. ( а. с. 102 -105).
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку та витребувано матеріали даної цивільної справи із Чорнобаївського районного суду Черкаської області ( а. с. 107 -108). 
25 березня 2020 року до Черкаського апеляційного суду надійшли та були зареєстровані в Черкаському апеляційному суді матеріали цивільної справи № 709/2057/19 (2/709/114/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку - Вх. № 1175/20 Вх.( а. с. 115). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, із аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, які встановлено судом першої інстанції, то колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе розглянути справу за наявними доказами, наданими сторонами. Колегія суддів апеляційного суду вважає, що розгляд справи слід проводити у письмовому провадженні   без участі  сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається із матеріалів справи та оскаржуваного рішення суду, яке оскаржується лише позивачем, оскільки відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, погодився з прийнятим судом рішенням, так як не оскаржив його у встановленому законом порядку, подавши відзив на апеляційну скаргу. 
Проте, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 4 ст. 367 ЦПК України вважає, що слід вийти за межі доводів апеляційної скарги щодо підстав для скасування чи зміни рішення суду, оскільки судом допущено порушення норм процесуального права в частині допущення до негайного виконання рішення суду щодо стягнення суми платежу за один місяць.
Статтею 430 ЦПК України передбачено вичерпний перелік випадків, коли суд допускає до негайного виконання судових рішень. 
Так, згідно до п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про : стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Разом з тим, слід звернути увагу, що дана вимога стосується лише стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей і не є підставою для застосування судом щодо негайного виконання у разі стягнення коштів на утримання дружини, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, тому допустив порушення норм процесуального права, що дає підстави колегії суддів апеляційного суду для зміни рішення суду в цій частині та виключення із резолютивної частини рішення посилання на негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. В решті рішення суду підлягає залишенню без змін, виходячи з такого.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону, оскільки судом допущено порушення норм процесуального права. 
Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.
Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3ст. 13 ЦПК України.
У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та частково доведеності позовних вимог, посилаючись, що   позивачем не доведено можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання дружини згідно збільшених позовних вимог позивача у розмірі 7 000 грн., тому суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення аліментів на утримання дружини розмірі 1000 грн. щомісячно, до досягнення дочкою трирічного віку, враховуючи, що відповідає є інвалідом 2 групи з дитинства, сплачує аліменти на утримання двох дітей на підставі судового наказу, має кредитні зобов`язання , які повинен щомісячно погашати в розмірі 14000 гривень до закінчення дії кредитного договору, його дохід з місця роболти та розмір пенсії по інвалідності. 
За вказаних обставин, суд з врахуванням розміру доходів відповідача ОСОБА_2 , встановленого згідно наданих сторонами доказів, наявність кредитних зобов`язань, обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей, дійшов висновку, що відповідач аліменти не має змоги сплачувати аліменти на утримання дружини в розмірі 7000 грн. щомісячно, а зі сторони позивача в матеріалах справи відсутні обгрунтування розміру аліментів саме в сумі 7 000 грн. , виходячи із доходів та витрат відповідача, тому визначив розмір аліментів саме у 1000 гривень щомісячно. 
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що позивачем не надано суду доказів щодо необхідності орендувати житло та фактичного понесення витрат по оплаті орендної плати за квартиру. Також, судом першої інстанції вказано, що відповідачем не доведено суду необхідність щоденного прийому медичних препаратів та їх вартості за місяць, оскільки не надано медичних документів щодо призначення лікарем саме відповідачу - ОСОБА_2 певних медичних препаратів, їх дозування та вартість такого лікування протягом місяця тому суд не має підстав для відмови у стягненні аліментів на утримання дружини як просив у відзиві відповідач.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками районного суду щодо часткового задоволення позовних вимог, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, проте колегія суддів не може погодитись з тим, що судом першої інстанції допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми платежу за один місяць, оскільки судом допущено порушення вимог процесуального права, передбачених вимогами ст. 430 ЦПК України щодо негайного виконання рішення суду.
Згідно ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Відповідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї . Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною 2 ст. 18 СК передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання позивача, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі не досягнуто. 
За таких обставин, позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом про стягнення аліментів на своє утримання на період перебування у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. 
Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Згідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання ( аліменти ) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Аналізуючи вимоги закону щодо права на утримання дружини, слід дійти висновку, що таке право має лише той з подружжя, який є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги, що має бути підтверджено та доведено позивачем, але іншою обов`язковою умовою є спроможність іншого з подружжя надавати таку допомогу, тобто його матеріальний стан та доходи мають бути досліджені при вирішенні даних вимог щодо утримання іншого непрацездатного із подружжя. 
Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Крім того, ч. ч.2, 4 ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Отже, із вказаної норми права, на яку посилається позивач при зверненні з позовом в суд, також слідує, що при вирішенні питання щодо права дружини та утримання від чоловіка та визначенні розміру такої матеріальної допомоги обов`язковою умовою є можливість чоловіка надавати таку допомогу.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 03 жовтня 2009 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, що підтверджується даними копії свідоцтво про шлюб (а. с. 10).
Від шлюбу подружжя має двох дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними копій свідоцтв про народження дітей ( а. с. 6, 7). 
Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з дитинства, що підтверджується даними копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а. с. 29) та копії довідки МСЕК № 013009 ( а. с. 30).
Відповідач працює директором ТОВ "СМАП" та отримує заробітну плату у розмірі 1050 грн., що підтверджується даними довідки про доходи ( а. с. 31). У відзиві відповідач ОСОБА_2 підтверджує, що отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2000 гривень щомісячно. 
Згідно з даними кредитного договору № 011/ 21444/ 385909 від 19 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 400000 гривень у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування, укладеним з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль « строком до 19 лютого 2021 року. При цьому слід звернути увагу, що позивач як дружина відповідача давала згоду на отримання кредитних коштів ОСОБА_2 , тому їй 
достовірно відомо про наявність у відповідача кредитних зобов`язань, які слід сплачувати щомісячно ( а. с. 51-66 ). 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, встановивши, що позивач ОСОБА_1 , на вихованні та утриманні якої перебуває двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має право на отримання матеріальної допомоги від батька дітей - відповідача ОСОБА_2 , оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. 
Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази щодо можливості надання матеріальної допомоги чоловіком колишній дружині з врахуванням позиції відповідача, який заперечував проти задоволення позову, надаючи суду на підтвердження докази свого матеріального стану, та неможливості сплачувати щомісячно на утримання позивача по 7000 гривень, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, стягнувши з відповідача на утримання позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.
Апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо задоволення вимог позивача в повному обсязі у розмірі 7000 гривень щомісячно на її утримання в зв`язку із доглядом за дитиною до трьох років, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а із наявних матеріалів справи не вбачається наявності правових підстав для задоволення вимог позивача, оскільки згідно вимог закону відсутні підстави для задоволення вимог позивача саме у розмірі 7000 гривень щомісячно. Тому доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом та не приймаються до задоволення щодо скасування рішення суду та прийняття нового рішення про задоволення вимог позивача. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку, що позивач не підтвердила належними доказами необхідність орендувати житло саме у м. Черкаси та фактичного понесення витрат щодо оплати орендної плати за квартиру, як і не надала доказів щодо матеріального становища відповідача ОСОБА_2 щодо його матеріальних можливостей, розміру доходів, які він отримує для надання позивачу коштів на її утримання саме у розмірі 7000 гривень щомісячно. Тому доводи апеляційної скарги лише повторюють зміст заяви про збільшення позовних вимог позивача та не містять доводів, які б слугували підставою для задоволення вимог позивача, які вона просила суд задовольнити в повному обсязі.
Щодо посилань в апеляційній скарзі скаржником на неправильне вирішення судом судових витрат щодо стягнення витрат за надання правової допомоги, то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу скаржника, що доводи та посилання скаржника суперечать один одному. 
Так, скаржник вказує, що районним судом взагалі не вирішено питання щодо витрат на правову допомогу, хоча відповідне клопотання було заявлено, був наданий договір про надання юридичної допомоги та квитанція про сплату ОСОБА_1 коштів за надання правової допомоги. 
При цьому, в протиріччя вище вказаному скаржник вже зазначає далі у скарзі, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо судових витрат на правову допомогу посилається на те, що позивачем та представником позивача - адвокатом не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом, як це передбачено вимогами ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Як вказує скаржник, що дане твердження, на думку скаржника, не відповідає дійсності, оскільки у зазначеному договорі про надання юридичної допомоги детально описано, що саме адвокат повинен виконати в рамках вказаного договору, а також зазначено, за які саме послуги клієнт ОСОБА_1 сплачує адвокату Тимчуку О.В. кошти.
За таких обставин, слід дійти висновку, що суд першої інстанції вирішував вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, але дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з чим відповідно не погоджується позивач, оскаржуючи рішення і в частині щодо розподілу судових витрат. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що висновки суду першої інстанції щодо вирішення питання судових витрат відповідають вимогам процесуального права, тому доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду, оскільки судом враховано, що сторони є інвалідами 2 групи, а отже звільнені від сплати судового збору, який судом вирішено компенсувати за рахунок держави.
Що стосується витрат, понесених сторонами на правову допомогу, яка була надана кожному із них адвокатом, то слід врахувати наступне. 
Кожен із сторін, будучи інвалідом 2 групи мав право на отримання безоплатної правової допомоги у відповідних центрах, але не скористався таким правом, звернувшись безпосередньо до адвокатів за правовою допомогою, уклавши відповідний договір за надання професійної правової допомоги адвокатом, та погодившись на відповідний гонорар, який обумовлений сторонами. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги державою. 
У ч. 2 ст. 137 ЦПК України вказано, що за результатами розгляду справи витрати за правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами .
Скаржник посилається на необхідність стягнення судових витрат у розмірі 3500 гривень, тобто всієї суми витрат, понесених за оплату правової допомоги, при цьому, не звертаючи уваги, що судом першої інстанції задоволено позовні вимоги частково лише в розмірі 1000 гривень, тому відповідно і судові витрати підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи ; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з врахуванням ціни позову, значення для сторін; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, в тому числі безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо. 
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши всі вимоги закону щодо питання стягнення судових витрат у разі часткового задоволення позовних вимог лише в розмірі 1000 гривень, виходив із вимог закону, пославшись на такі норми процесуального закону. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла, і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Суд першої інстанції вказав, що, звертаючись в суд як із першою позовною заявою про стягнення 1/ 6 частини доходів відповідача на своє утримання ( а. с. 1 - 3), так із заявою про збільшення позовних вимог ( а. с. 35), позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Тимчук О. В. взагалі не зазначали попередній розрахунок сум судових витрат, і вимог про відшкодування таких витрат не ставили перед судом. 
Крім того, суд дійшов висновку, що детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, у порядку визначеному вимогами ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем та його адвокатом також не було надано суду у передбачений законом строк.
А тому, вимоги апеляційної скарги щодо вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які судом не розглянуто є необґрунтованими та не узгоджуються із вимогами законодавства, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом з врахуванням всіх обставин у справі та часткового задоволених вимог позивача. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає необгрунтованими та безпідставними посилання адвоката Тимчука О. В. у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач ОСОБА_6 є інвалідом ІІ групи, оскільки ні адвокатом, ні самим позивачем не надано підтверджуючих документів щодо наявності інвалідності у позивача ОСОБА_1 . Крім самих тверджень адвоката, матеріали справи не містять доводів, що позивач є інвалідом 2 групи, хоча районний суд такі дані про особу позивача врахував навіть без належного підтвердження інвалідності позивачем при вирішенні питання щодо сплати судового збору та судових витрат. 
Посилання скаржника у скарзі на той факт, що відповідач є директором товариства , а у сторони позивача є сумніви про невідповідність доходів ОСОБА_2 , не свідчить про отримання останнім доходу, який дозволяє сплачувати аліменти на утримання дружини у заявленому позивачем розмірі 7000 гривень щомісячно.
На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги   не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.
Рішення суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання дружини в розмірі 1000 грн. ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи, тому рішення суд ухвалено з додержанням норм матеріального права. Однак, приймаючи до уваги, що судом допущено порушення норм процесуального права, оскільки в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суд вказав на негайне виконання рішення в межах стягнення платежу за один місяць, тому рішення суду підлягає зміні в цій частині із виключенням із мотивувальної частини та резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на ч.1 ст. 430 ЦПК України щодо негайного виконання рішення в частині стягнення платежу за один місяць. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом в частині вимог щодо повного задоволення позовних вимог позивача про стягнення 7000 гривень на утримання дружини щомісячно та витрат, понесених за надання правової допомоги позивачу. 
Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви і зведені до переоцінки доказів, які районним судом досліджені на підставі вірно встановлених обставин, яким надано правильну оцінку. Однак, враховуючи, що судом допущено порушення норм процесуального права, на яке скаржник не посилається у доводах апеляційної скарги, то апеляційний суд в межах своїх повноважень, передбачених ч. 4 ст. 367 ЦПК України, не обмежений доводами апеляційної скарги, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим в частині щодо вирішення спору по суті та часткового задоволення вимог позивача, однак підлягає зміні в частині мотивувальної та резолютивної частин рішення суду, де суд помилково вказав на негайне виконання рішення в межах стягнення платежу за один місяць, тому рішення суду саме в цій частині підлягає зміні із виключенням із мотивувальної частини та резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на ч.1 ст. 430 ЦПК України щодо негайного виконання рішення в частині стягнення платежу за один місяць. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції у разі зміни рішення суду змінює відповідно розподіл судових витрат. 
Однак, приймаючи до уваги, що судом апеляційної інстанції змінено рішення у зв`язку із порушенням норм процесуального права лише в частині що стосується негайного виконання рішення суду в межах платежу за один місяць, а в решті рішення по суті позовних вимог залишено без змін, то судові витрати також підлягають залишенню без змін відповідно до їх вирішення судом першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича - задовольнити частково.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку - змінити.
Виключити із мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на ч.1 ст. 430 ЦПК України щодо негайного виконання рішення в частині стягнення платежу за один місяць. 
В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Судові витрати залишити відповідно до вирішення судом першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Бородійчук В. Г.