ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/13413/18                                       Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                 Келеберда В.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року                                                                                          м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року (прийнята у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 11 листопада 2019 року) у справі за розглядом клопотання Міністерства охорони здоров`я України про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеський національний медичний університет, ОСОБА_3 про визнання відсутньою компетенцію, визнання протиправними дій та скасування наказу №34-о від 17.07.2018 року в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи - Одеський національний медичний університет, ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування пункту 2 Наказу МОЗ України від 17 липня 2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_5 », встановлення відсутності компетенції (повноважень), визнання протиправним та скасування Наказу МОЗ України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» № 1638 від 07 вересня 2018 року.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року задоволено частково заяви ОСОБА_2 (в особі його представника Желдак Олексія Олексійовича) та ОСОБА_1 щодо забезпечення позову, зупинено дію пункту 2 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 17 липня 2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_5 » щодо покладення виконання обов`язків ректора ОСОБА_5 національного медичного університету на завідувача кафедри психології ОСОБА_5 національного медичного університету ОСОБА_3 , з 18 липня 2018 року й до призначення ректора у встановленому законодавством порядку; заборонено Міністерству охорони здоров`я України призначати виконуючого обов`язки ректора ОСОБА_5 національного медичного університету та вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов`язків ректора ОСОБА_5 національного медичного університету на будь-яку особу, окрім випадків, визначених положеннями Закону України "Про вищу освіту".
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.09.2018 року заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову задоволено, зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» від 07 вересня 2018 року №1638.
30 жовтня 2019 року Міністерством охорони здоров`я України подано до Окружного адміністративного суду міста Києва клопотання про скасування заходів забезпечення позову, в яких просить скасувати заходи забезпечення позову, вжитих ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року та від 27.09.2018 року.
Дані клопотання обґрунтовані тим, що заява про забезпечення позову не містить беззаперечних доказів та мотивів, за якими позивачі вважають, що захист їх прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказано у чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть позивачем при цьому понесені. 
Зазначає, що МОЗ України має законне право визначати особу, на яку будуть покладатися обов`язки ректора університету відповідно до пп.1 п. 1 Розділу ІІІ Статуту ОСОБА_5 національного медичного університету, затвердженого наказом МОЗ України від 18.08.2016 року №863, відповідно до якого МОЗ України призначає виконувача ректора Університету з числа штатних науково-педагогічних працівників Університету відповідно до законодавства України та цього Статуту. Так, відсутність керівника/особи, що виконує обов`язки керівника, що призначений у законному порядку призводить до зриву навчального процесу, виникнення заборгованості із заробітної плати перед працівниками, незабезпечення виконання навчальних програм, порушення зобов`язань університету перед третіми особами, а також соціального резонансу у суспільстві. 
Крім того, заявник наголошує, що заходи забезпечення позову мають вживатися лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, не повинні порушувати права та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи, натомість вжитті заходи забезпечення позову фактично заблокували роботу ОСОБА_5 національного медичного університету.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства охорони здоров`я України про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року та від 27.09.2018 року.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
27 лютого 2020 року під час судового засідання судом апеляційної інстанції відкладено розгляд справи у зв`язку із тим, що представником ОСОБА_1 - Клян Анастасією Федорівною не отримано копію апеляційної скарги.
У зв`язку із зазначеним вище, протокольною ухвалою від 27 лютого 2020 року продовжено розгляд справи та перенесено судове засідання на 12 березня 2020 року на10 год. 40 хв.
Проте, колегія суддів зазначає, що представником ОСОБА_1 - ОСОБА_7 засобами електронного зв`язку, а саме шляхом надсилання на електронну пошту  ІНФОРМАЦІЯ_1  було отримано копію апеляційної скарги (а.с. 110), зазначене вище підтверджено і під час телефонної розмови із зазначеним вище представником (НОМЕР_1).
12 березня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Клян Анастасії Федорівни в друге надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду.
Подане клопотання обґрунтоване тим, що адвокат погано себе почуває та має симптоми застуди та відповідно до постанови КМУ №211 від 11.03.2020 року у період 12.03.2020 по 03.04.2020 року в Україні вводиться карантин через спалах у світі корона вірусу. Зважаючи на вищевикладене, з метою уникнення розповсюдження вірусної інфекції та лікування представника позивача, просить віднестися з розумінням до обставин, що склалися та з огляду на об`єктивні незалежні від представникм причин, відкласти судове засідання на іншу зручну дату та час.
Перевіривши матеріали справи та подане клопотання представника позивача, колегія суддів вважає, що подане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Порядок відкладення розгляду справи або оголошення перерви в її розгляді передбачено ст. 223 КАС України.
При цьому даною статтею передбачено підстави для відкладення розгляду справи або перерви в судовому засіданні.
Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 223 КАС України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 205 цього Кодексу.
Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.
Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.
Колегія суддів зазначає, що подане представником позивача клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із поганим самопочуттям, наявністю симптомів застуди, не обґрунтована належним чином та не підтверджена достатніми доказами неможливості бути присутнім під час судового засідання.
Окрім зазначеного вище, суд апеляційної інстанції вказує, що зазначене вище клопотання є затягуванням розгляду справи. З огляду на те, що розгляд зазначеної в клопотанні справи не перешкоджає подальшому перегляду в апеляційному порядку даної адміністративної справи та виходячи з правил ч. 1 ст. 223, ч.2 ст.205 КАС України  колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи або перерви в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановляння ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановляння ухвали про відкриття апеляційного провадження.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню та не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
Приймаючи зазначену вище ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що доводи заявника викладені у клопотанні про скасування заходів забезпечення позову не містять обґрунтованих підстав для прийняття такого процесуального рішення, а зводяться фактично до незгоди Міністерства охорони здоров`я України з ухвалами суду від 29.08.2018 року та від 27.09.2018 року, що може бути підставою для їх оскарження в апеляційному порядку, однак не може бути підставою для скасування вжитих заходів.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018 у справі № 826/13413/18 про забезпечення позову задоволено заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров`я України, третя особо Одеський національний медичний університет, ОСОБА_3 про забезпечення позову.
Зупинено дію п. 2 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 17 липня 2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_5 » щодо покладання виконання обов`язків ректора ОСОБА_5 національного медичного університету на завідувача кафедри психології ОСОБА_5 національного медичного університету ОСОБА_3, з 18 липня 2018 року й до призначення ректора у встановленому законодавством порядку.
Заборонено Міністерству охорони здоров`я України призначати виконуючого обов`язки ректора ОСОБА_5 національного медичного університету та вчиняти будь-які інші дії щодо покладання обов`язків ректора ОСОБА_5 національного медичного університету на будь-яку особу, окрім випадів, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту».
В подальшому, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.09.2018 про забезпечення позову у справі № 826/13413/18 задоволено заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» від 07.09.2018 № 1638.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 157 КАС України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.
На підставі вище зазначеного МОЗ України звернулося до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018 та 27.09.2019 у справі № 826/13413/18.
Надаючи правову оцінку обґрунтуванням заявника, колегія суддів звертає увагу на положення ст. 150 КАС України.
Так, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч. 2 ст. 150 КАС України).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може, бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акту або нормативно-правового акту; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.
Проте, розглядаючи клопотання МОЗ України про скасування заходів забезпечення позову суд першої інстанції е надав жодної оцінки тому, що згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обгрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 826/8556/17, від 25.04.2019 року у справі № 826/10936/18.
Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 29.09.2016 № 14 «Про узагальнення практики застосування адміністративними судами першої інстанції глав 1-4 розділу III Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду та вирішення адміністративних справ» вказав:
«Суди повинні відмовляти у задоволені клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, зазначаючи, що не встановлено підстав, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або унеможливили б захист цих прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову чи утруднювали б відновлення таких. Крім того, висновки щодо очевидності ознак протиправності дій та/чи бездіяльності відповідачів можуть бути зроблені лише на підставі дослідження поданих сторонами доказів у справі у судовому засіданні».
Однак, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, про скасування яких було заявлено клопотання, судом першої інстанції не надано оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.
Колегія суддів звертає увагу на те, за своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві с інститутом попереднього судового захисту. 
Метою його запровадження с гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.
Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для такого забезпечення позову.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь - яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Крім того, у рішенні від 09.01.2007 Європейський суд з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.
Разом з цим, заходи забезпечення позову не повинні порушувати права та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Також, під час розгляду питання щодо скасування заходів забезпечення позову судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що, що відповідно до п. п. 6 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про вищу освіту», засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган здійснює інші повноваження, передбачені законом і статутом закладу вищої освіти.
Згідно п. 4 Розділу 1 та п. 1 Розділу III Статуту ОСОБА_5 національного медичного університету, затвердженого наказом МОЗ від 18.08.2016 № 863, Університет утворений у формі державної установи, що знаходиться в управлінні Міністерства охорони здоров`я України та підпорядкований МОЗ України.
Так, наказом МОЗ України від 17.07.2018 № 34-0 «Про звільнення ОСОБА_5 », за одноразове грубе порушення трудових обов`язків з посади ректора ОСОБА_5 національного медичного університету з 17 липня 2018 року, звільнено ОСОБА_8 .
Підставою для прийняття зазначеного наказу визначено: контракт від 27 вересня 2011 року № 609, акт про не допуск до проведення комісійної перевірки дотримання статуту та умов контракту ректором ОСОБА_5 національного медичного університету В. Запорожаном від 16 липня 2018 року, окреме доручення виконуючого обов`язки Міністра охорони здоров`я України від 16.07.2018 № 48, службова записка заступника Міністра О .Лінчевського .
Правовими підставами для звільнення ОСОБА_8 є п.п. 14 п. 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267.
Враховуючи викладене, посада ректора ОСОБА_5 національного медичного університету є вакантною з 17.07.2018 року, а отже МОЗ України як засновник відповідно до Методичних рекомендацій може призначити виконуючого обов`язки керівника закладу.
Одночасно, п.п. 1 п. 1 Розділу III Статуту ОСОБА_5 національного медичного університету, затвердженого наказом МОЗ від 18.08.2016 № 863, МОЗ України призначає виконувача ректора Університету з числа штатних науково-педагогічних працівників Університету відповідно до законодавства України та цього статуту.
Окрім зазначеного вище, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначений вище статут ОСОБА_5 національного медичного університету погоджений за поданням Вченої ради Конференцією трудового колективу ОСОБА_5 національного медичного університету 06.06.2016 року протокол № 1.
Положеннями ч. 1 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що Вчена рада є колегіальним органом управління закладу вищої освіти, який утворюється строком на п`ять років, склад якого затверджується наказом керівника закладу вищої освіти протягом п`яти робочих днів з дня закінчення повноважень попереднього складу вченої ради.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту», Вчена рада закладу вищої освіти розробляє і подає вищому колегіальному органу громадського самоврядування проект статуту закладу вищої освіти, а також рішення про внесення змін і доповнень до нього.
Окрім цього, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що Вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів).
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», Вищий колегіальний орган громадського самоврядування погоджує за поданням вченої ради закладу вищої освіти статут закладу вищої освіти чи зміни (доповнення) до нього.
З огляду на зазначене, повноваження МОЗ України стосовно призначення виконувача ректора Університету з числа штатних науково-педагогічних працівників Університету приймалося Вченої радою та Конференцією трудового колективу ОСОБА_5 національного медичного університету.
Таким чином, МОЗ України має законне право визначати особу на яку будуть покладатися обов`язки ректора університету, з метою забезпечення навчального пронесу студентів та здійснення управлінських процесів.
Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції під час вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову не було надано оцінки зазначеним фактам, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
З аналізу положень п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України випливає, що особа, яка звертається із заявою про забезпечення позову повинна довести, яким чином оскаржуваним нормативно-правовим актом порушуються її права, тобто вказати на безпосередні, конкретні права, які мають бути реальними та індивідуально вираженими.
Посилання особи на можливе порушення її прав в майбутньому, не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову за викладених позивачем доводів та обставин цієї справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 826/14303/18.
На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову не містить беззаперечних доказів та мотивів, за якими позивачі вважають, що захист їх прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказано у чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть позивачем при цьому понесені.
За таких обставин суд апеляційної вбачає наявність підстав для задоволення клопотання  скасування заходів забезпечення позову.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За правилами ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення клопотання Міністерства охорони здоров`я України про скасування заходів забезпечення позову, а саме:
- скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року та від 27.09.2018 року.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 312, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну Міністерства охорони здоров`я України - задоволити.
Клопотання Міністерства охорони здоров`я України про скасування заходів забезпечення позову - задоволити.
Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року та від 27.09.2018 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 16 березня 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк           

Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль