Дата документу 13.05.2020 Справа № 320/4813/19

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 320/4813/19                           Головуючий у 1-й інстанції: Урупа І.В.
Провадження №22-ц/807/1583/20                                  Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року                                 м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
  головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	  Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Добробут», третя особа Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, про визнання права власності на квартиру та виділ в натурі, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до Громадської організації «Добробут» про виділ в натурі та визнання права власності на квартиру.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 10 квітня 2003 року Виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради було прийнято рішення за № 85/1 про реєстрацію громадської організації «Добробут», в результаті чого було зареєстровано статут громадської організації «Добробут» та видано свідоцтво про реєстрацію об`єднання громадян від 10 квітня 2003 року за №4.

Мелітопольська міська рада 15 квітня 2003 року прийняла рішення за № 21, на підставі якого передала дев`ятиповерхову будівлю гуртожитку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 у колективну власність громадській організації «Добробут» для проживання в ньому членів цього громадського об`єднання з метою реалізації їх конституційних прав на забезпечення житлом.

Відповідно до прийнятого рішення, Управління комунальної власності Мелітопольської міської ради 19 червня 2003 року передало Громадській організації «Добробут» у колективну власність гуртожиток АДРЕСА_1 , що підтверджується фактичними даними, які містяться в Акті приймання-передачі від 19 червня 2003 року.

Виконавчий комітет Мелітопольської міськради видав 26 липня 2003 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке засвічує, що будівля гуртожитку АДРЕСА_1 , належить на праві колективної власності громадській організації «Добробут».

На підставі Договору найму (оренди) приміщення в будівлі гуртожитку від 02 липня 2004 року Громадська організація «Добробут» передала ОСОБА_1 , як члену організації у платне користування на умовах найму житлові кімнати № НОМЕР_1 та нежитлові приміщення (частка коридору, блока, туалет, душева) для проведення реконструкції

Для реалізації прав членів громадського об`єднання па забезпечення їх жилими приміщеннями, на загальних зборах громадської організації «Добробут» було прийнято рішення про здійснення реконструкції будівлі гуртожитку АДРЕСА_2 для створення житлового будинку квартирного типу, шляхом здійснення перепланування для утворення окремих ізольованих квартир взамін блоків гуртожитку.

З цією метою, громадська організація «Добробут» отримала в установленому законом порядку дозвіл на реконструкцію № 227/4 від 16 вересня 2003 року, вихідні дані для проектування та здійснення проектно-вишукувальних робіт, а також архітектурно-планове завдання для реконструкції будівлі гуртожитку.

На підставі дозволу на реконструкцію, громадська організація «Добробут» отримала дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції гуртожитку за №65 від 29 червня 2004 року та на підставі укладених з підрядчиками договорів розпочала здійснювати виконання робіт з реконструкції будівлі гуртожитку, у тому числі і приміщення під окрему квартиру № НОМЕР_2 .

З метою виконання завдання на реконструкцію будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 та рішення загальних зборів громадської організації «Добробут», оформленого у формі протоколу від 25 квітня 2004 року, між ОСОБА_2 та Громадською організацією «Добробут» 25 травня 2004 року був укладений договір за №23 на реконструкцію і утримання квартири.

15 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та Громадською організацією «Добробут» була укладена додаткова угода за № 40 до Договору на реконструкцію і утримання квартири від 25 вересня 2004 року за № 23, якою було доповнено його зміст п. 4.1.4. відповідно до якого, Громадська організація «Добробут» зобов`язана виділити співвласнику у власність його долю нерухомого майна в натурі (згідно технічного паспорту на перебудовану квартиру), при наявності підтверджуючих документів проведеної реконструкції, технічного паспорту та повної сплати членських внесків згідно дольової участі в проведенні реконструкції та утримання організації.

Таким чином, на підставі Договору на реконструкцію і утримання квартири від 25 травня 2004 року за № 23, рішення загальних зборів Громадської організації «Добробут» 25 квітня 2004 року та відповідно до проекту реконструкції гуртожитку, за рахунок грошових коштів  ОСОБА_2 , внесених як частку в реконструкцію будівлі гуртожитку, за участі в організації виконання будівельних робіт громадською організацією «Добробут» були виконані будівельні роботи і реконструкції будівлі, в результаті чого були перебудовані та переплановані житлові кімнати НОМЕР_1 та нежитлові приміщення (частка коридору блока,туалет, душева) будівлі гуртожитку № АДРЕСА_1 квартиру під НОМЕР_2 .

12 січня 2017 року громадська організація «Добробут» надала довідку про те, що згідно документальних даних в період 2006-2007 років укладені договори про передання майнових прав на квартири членів Громадської організації «Добробут» після проведення реконструкції згідно затвердженого проекту, актів закріплення квартир та повної сплати членських внесків за дольовою участю відповідно до договорів на реконструкцію, де частка ОСОБА_2 становить 52,0/4487 будівлі.

Таким чином, ОСОБА_2 спільно з Громадською організацією «Добробут» на підставі Договору на реконструкцію і утримання квартири від 25 травня 2004 року за №23 було проведено реконструкцію житлової та нежитлової частини будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 окремо ізольовану двокімнатну квартиру НОМЕР_2 , загальною площею 52,0 кв. м., житлові кімнати 27,4 кв. м., вбиральня 2,8 кв. м., кухня - 9,9 кв. м.,туалет 1,3 кв. м, прихожа (коридор) 9,7 кв. м., в результаті чого було створено квартиру як самостійний об`єкт права власності, що на підставі цього договору підлягає виділенню ОСОБА_2 в натурі як співвласнику будівлі.

Оскільки Громадська організація «Добробут» ухиляється від укладання договору про виділ в натурі частки нерухомого майна у письмовій формі та його нотаріального посвідчення в порядку ч.4 ст. 364 ЦК України, між сторонами виник спір щодо виділення частки із спірного майна. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути спеціальний спосіб захисту. визначений ст. ст. 328, 364 ЦК України як виділ майна, який належить співвласникам на праві спільної часткової власності та визнання права власності.

Із урахуванням зазначеного, позивачка просила суд:

Виділити ОСОБА_2 в натурі та визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 52,0 кв. м.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 жовтня 2019 року залучено до участі у справі за позовом  ОСОБА_1 до Громадської організації «Добробут» про визнання права власності на квартиру та виділ в натурі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Громадської організації «Добробут», третя особа Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, про визнання права власності на квартиру та виділ в натурі, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року та винести нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції необґрунтовано посилається на те, що після проведення реконструкції будівлі гуртожитку виник новий об`єкт нерухомого майна у вигляді квартири, яка в подальшому повинна бути здана в експлуатацію та проведена її державна реєстрація. Нормативно-правові акти які діяли на час надання Громадській організації «Добробут» дозволу на реконструкцію та дозволу на виконання будівельних робіт з реконструкції будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 та передбачали прийняття за наслідками такого будівництва новоутвореного об`єкту в експлуатацію, втратили свою чинність та не можуть бути застосовані щодо наслідків будівництва позивачем та відповідачем об`єкту містобудування, оскільки діючі нормативно-правові акти не передбачають як надання дозволу на перепланування, переобладнання чи реконструкцію об`єкту, збудованого сторонами, так і прийняття його до експлуатації за результатами виконання робіт, які не пов`язані із втручанням в несучі чи огороджувальні конструкції будівлі. Квартира не є об`єктом містобудування і на її перепланування чи перебудову не поширюється положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки квартира є складовою будинку щодо якого цим законом передбачено порядок будівництва та прийняття його до експлуатації, у випадку виконання робіт, які за своїм характером призводять до обов`язковості прийняття будинку до експлуатації. За таких умов утворене в результаті реконструкції будівлі гуртожитку нерухоме майно у вигляді ізольованої квартири не підлягає прийняттю в експлуатацію, а право власності на неї виникло з моменту завершення будівництва, а не з моменту прийняття до експлуатації та державної реєстрації. Суд першої інстанції не звернув уваги на встановлені судовим рішенням, а саме постановою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року у справі №320/2324/15, що набрало законної сили, обставини, що позивач є співвласником будівлі гуртожитку, дійшовши помилкових висновків, що виключно Громадська організація «Добробут» є власником будівлі. Встановлені судовим рішенням обставини дають підстави для виділення частки, яка належить позивачу в натурі, а відсутність згоди Громадської організації «Добробут» на укладання договору про виділення частки в натурі вказує на наявність спору між сторонами у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнми про отримання ними судової повістки ( а.с. 128-130) до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. 

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в результаті реконструкції будівлі гуртожитку під окрему квартиру виник новоутворений об`єкт нерухомого майна - квартира. Об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Таким чином, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про виділ майна, з посиланням на ст. 364 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що вказана правова норма закріплює право співвласника майна на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Як вбачається з матеріалів справи саме Громадська організація «Добробут» є власником будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не є власником ні будівлі гуртожитку, ні спірного майна, тобто новоствореної в результаті реконструкції квартири, тому пред`явлення позовної вимоги про виділ майна в натурі, з застосуванням ст. 364 ЦК України, є передчасним.

З висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставиним справи.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 10 квітня 2003 року № 85/1 зареєстровано Громадську організацію «Добробут» та видано свідоцтво про реєстрацію об`єднання громадян від 10 квітня 2003 за № 4. 

Рішенням Мелітопольської міської ради від 15 квітня 2003 року № 21 передано дев`ятиповерхову будівлю гуртожитку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 у колективну власність Громадської організації «Добробут». 

19 червня 2003 року Управління комунальної власності Мелітопольської міської ради передало Громадській організації «Добробут» у колективну власність гуртожиток, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

25 травня 2004 року між ОСОБА_1 та Громадською організацією «Добробут» укладено договір № 23 на реконструкцію і утримання квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла на себе зобов`язання з дольової участі в переобладнанні квартири, а Громадська організація «Добробут» прийняла зобов`язання з організації роботи по переобладнанню квартири, яка виділена співвласнику відповідно до проекту. Співвласник вносить кошти на переобладнання квартири в строки, вказані підрядником, розмір, яких визначається, виходячи з фактичних витрат організації на переобладнання кожному конкретному підряднику. (а.с.12). 

02 липня 2004 року між Громадською організацією «Добробут та членом вказаної організації ОСОБА_1 укладено договір найму (оренди) приміщення в будівлі гуртожитку, відповідно до якого Громадська організація «Добробут» передало позивачці у користування приміщення №№ НОМЕР_1 та нежитлові приміщення (коридор, блок, туалет, душову) для проведення реконструкції в окрему квартиру (а.с. 14-15). 

Згідно акту приймання-передачі від 02 липня 2004 року ОСОБА_1 прийняла від Громадської організації «Добробут» приміщення на шостому поверсі в гуртожитку для проведення реконструкції згідно проекту під окрему квартиру за № НОМЕР_2, що складається з житлових кімнат НОМЕР_1 та нежитлових приміщень: коридору, блоку, туалету, душової (а.с.16). 

15 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та Громадською організацією «Добробут» укладена додаткова угода за №40, якою внесені додаткові пункти до договору від 25 травня 2004 року, зокрема договір доповнено п. 4.1.4, відповідно до якого Громадська організація «Добробут» зобов`язана  виділити співвласнику у власність його долю нерухомого майна в натурі (згідно технічного паспорту на перебудовану квартиру), при наявності підтверджуючих документів проведеної реконструкції, технічного паспорту та повної сплати членських внесків згідно дольової участі в проведенні реконструкції та утримання організації, а також п. 4.4.5, відповідно до якого, співвласник має право вимагати від організації не чинити перешкоди у виділенні йому у власність його долі нерухомого майна в натурі при виконання усіх умов договору про реконструкцію та утримання квартири (договору про спільну діяльність) та додаткових умов. (а.с.13).

Згідно акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_6 від 21 серпня 2008 року Громадська організація «Добробут» передала, а ОСОБА_1 прийняла у користування на шостому поверсі квартиру АДРЕСА_6 після проведеної реконструкції. Загальна площа квартири складає 52,0 кв.м. та відповідає технічному паспорту на квартиру від 12 серпня 2005 року.(а.с.26).

Як вбачається з договору про передання прав на реконструйований (збудований) об`єкт рухомого майна від 05 липня 2006 року, Громадська організація «Добробут» передала ОСОБА_1 всі майнові права та права замовника на окремо ізольовану квартиру АДРЕСА_6 , утвореної в результаті проведення реконструкції будівлі гуртожитку в житловий будинок за рахунок коштів (членських внесків) ОСОБА_1 на фінансування робіт з реконструкції, з метою подальшого прийняття в експлуатацію новоутвореної квартири та реєстрації права власності на цей об`єкт за ОСОБА_1 (а.с.24). 

11 лютого 2019 року зареєстровано право власності за Громадською організацією «Добробут» на будівлю гуртожитку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.34), а на підставі рішення загальних зборів Громадської організації «Добробут» від 07 березня 2019 року за № 42, ОСОБА_1 надано згоду на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 52,0 кв. м., доля якої становить 52,0/4487 (а.с.35).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва, зокрема в ній зазначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершенного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. 

З аналізу змісту договору про передання прав на реконструйований (збудований) об`єкт рухомого майна від 05 липня 2006 року вбачається, що після реконструкції будівлі гуртожитку під окрему квартиру виник новоутворений об`єкт нерухомого майна - квартира, яка в подальшому повинна бути здана в експлуатацію та проведена її державна реєстрація. (п. п.1.6, 1.7, 1.9-1.12).

Створений в результаті реконструкції будівлі гуртожитку новостворений об`єкт нерухомого майна - квартира, підлягає прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №553). 

Відповідно до п. 41 вказаного Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, письмова заява абодоговір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна ( у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

В матеріалах справи відсутні відомості щодо державної реєстрації спірного майна, тобто окремої квартири, органом, що здійснює державну реєстрацію. 

Як вірно вказав суд першої інстанції, визнання права власності в судовому порядку залишається винятковим способом захисту і суд не може заміняти органи, які здійснюють державну реєстрацію. 
З наданого представником відповідача акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 18.04.2016 вбачається, що інші мешканці житлового будинку АДРЕСА_2 виконали будівельні роботи з реконструкції житлових кімнат під квартири шляхом реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт та готовність об`єкта до експлуатації у відповідному органі Державної архітектурно будівельної інспекції і на теперішній час, власникам квартир, які подавали декларацію про готовність об`єкта до експлуатації отримано свідоцтва про право власності на житло. 
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 

Позивачка ОСОБА_1 не є власником спірного майна (окремої квартири), при цьому її права відповідачем не оспорюються, а навпаки визнаються, що свідчить про відсутність спору між сторонами, а тому відсутні підстави для захисту права власності в судовому порядку. 

Посилання скаржника на ст. ст. 204, 328 ЦК України, як на підставу для виникнення у неї права власності на квартиру АДРЕСА_6 , є помилковим, оскільки договір на реконструкцію та утримання квартири АДРЕСА_1 від 25 травня 2004 року, хоча і є правочином, який в судовому порядку недійсним не визнавався, однак предмет цього договору становить порядок проведення реконструкції та утримання спірного майна, а не перехід права власності на спірне майно від однієї особи до іншої. 

У задоволенні вимоги щодо виділення майна в натурі обґрунтовано відмовлено, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання права власності на це майно, які задоволенню не підлягають враховуючи вищевикладене. 

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для виснвку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо самовільної зміни судом предмету спору, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведенного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 травня 2020 року.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СOVID) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.