Ухвала
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 438/356/19
провадження № 61-7484ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області, 
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 02 серпня 2019 року у складі судді Слиш А. Т. та постанову Львівського апеляційного суду від 31 березня 2020 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк  С. М., Ніткевича А. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі поданої відповідачем заяви та документів про майновий стан її сім`ї у період із 01 листопада 2016 року по 30 квітня 2017 року та із 01 травня по 30 жовтня 2017 року їй призначено та виплачено державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у розмірі 15 130,57 грн. Однак, у результаті проведеної перевірки наданих відповідачем відомостей у декларації про доходи та майновий стан встановлено, що у власності останньої, крім житла, вказаного у заяві-декларації, є ще інше житло, а тому загальна площа житла перевищує 21 кв. м на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв. м на сім`ю, що згідно зі статтею 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» є підставою для відмови у призначенні вказаного виду допомоги та припинення її виплати.У зв`язку з тим, що відповідач приховала та навмисно не подала достовірні відомості про свій майновий стан і добровільно не повернула отриману від держави соціальну допомогу, така допомога підлягає стягненню з неї в примусовому порядку.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на його користь надміру виплачену державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у розмірі 15 130,57 грн. 
 
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 02 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 31 березня 2020 року, позов задоволено.Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області надміру виплачені (у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям) кошти в розмірі 15 130,57 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що звернувшись із заявами про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, відповідач приховала або навмисно подала недостовірні відомості про свій майновий стан, що призвело до безпідставного призначення та виплати їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у період із 01 листопада 2016 року по 30 квітня 2017 року та із 01 травня по 30 жовтня 2017 року у розмірі 15 130,57 грн, які нею в добровільному порядку на повідомлення позивача не повернуті. 
 
22 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 02 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 22 квітня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 15 130,57 грн, тобто ціна позову є меншою, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 02 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 березня 2020 року у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик