ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2020 р.                                                                     Справа №914/35/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді                                                                                Дубник О.П.
суддів                                                                                Бонк Т.Б.
                                                            Матущак О.І.
за участю секретаря судового засідання Кіри О.С.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Спектргаз» б/н від 10.07.2019 (вх.№01-05/2616/19 від 12.07.2019)
на рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 (суддя Манюк П.Т., повний текст складено 13.06.2019) 
у справі № 914/35/19
за позовом: ТзОВ «Спектргаз», м.Львів
до відповідача: Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (далі - АТ «Львівгаз»), м.Львів
про стягнення 5    755    065,03 грн.

за участю представників: 
від позивача - не з`явився (належно повідомлений);
від відповідача - Зіньковська Н.В. - адвокат (довіреність № 007-1ДР-295-1219 від 30.12.2019; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ХМ № 000141 видане 14.03.2018); Гарбузюк Р.О. - фахівець по роботі зі зверненнями (витяг з трудового договору № 455790-1944-20 від 02.01.2020) 

                                                ВСТАНОВИВ:
 1. Розгляд справи.
Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.
Судове засідання фіксувалось за допомогою технічних засобів звукозапису, згідно з ст. 222 ГПК України.
Судом застосовано принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до практики Європейського суду з прав людини, згідно ухвали суду від 01.11.2019 року. Причини відкладення розгляду справи викладено в ухвалах суду, про оголошену перерву сторони повідомлені письмово. Причини проведення автоматизованої зміни складу колегії суддів викладено в розпорядженні в.о.керівника апарату суду від 05.09.2019 № 816.
2.Вирішення процесуальних питань.
Подані апелянтом докази (вх. № 01-04/7153/19 від 26.11.2019) відхилені судом на підставі ч.ч. 2, 4 ст. 80 ГПК України.
    3. Короткий зміст позовних вимог.
28.12.2018  ТзОВ «Спектргаз» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до АТ «Львівгаз» про стягнення грошових коштів в сумі  5 755 065, 03 грн, внаслідок неправомірного користування відповідачем власністю позивача: газопроводом за період з січня по травень 2016 включно.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником газопроводу високого тиску ГРС «Винники» - ПАТ «Іскра» довжиною 8 868, 5 п.м., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Вулецька, 14 та чотирьох станцій катодного захисту, через який відповідач здійснював транспортування природного газу для споживачів у період з січня по травень 2016 року обсягом 6    660,04 куб. м газу. Позивач стверджує, що відповідач у зазначений період користувався його газопроводом без відповідної правової підстави та отримав з цього дохід у розмірі 5 755 065, 03 грн , в результаті чого позивачу було завдано шкоди у вигляді упущеної вигоди, яка в силу частини 3 статті 22 ЦК України, не може бути меншою від доходів, отриманих особою, яка порушила право. Також, у своєму позові позивач посилався на норми ст. 1212 ЦК України та стверджував, що відповідач безоплатно та без відповідної правової підстави набув майно позивача та користувався ним, а відтак зберіг у себе грошові кошти, які він мав перераховувати позивачу, тобто зберіг у себе майно за рахунок позивача. Відтак, упущена вигода позивача, з іншого боку, є майном (грошовими коштами), яке відповідач зберіг у себе за рахунок позивача без достатньої на те правової підстави. Позивач наголошував на тому, що саме на відповідача як особу, яка має намір здійснювати розподіл природного газу, покладено обов`язок мати на праві власності або користування газорозподільні системи. Тому, саме відповідач зобов`язаний був вжити заходів з отримання у власність чи користування відповідного газопроводу.
4. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Судом зроблено висновок,  що  позивач не обґрунтував, у чому конкретно полягало порушення права власності позивача на газопровід та яку конкретно правомочність позивача (володіння, користування чи розпорядження) порушено відповідачем. В результаті розгляду цієї справи суд встановив, що позивач не був позбавлений жодної з наведених вище правомочностей стосовно власного газопроводу. Відповідач користувався газопроводом з відома позивача, який мав усі можливості стосовно захисту свого права, проте не скористався ними. Також позивачем не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення у діях відповідача, необхідних для застосування до нього міри відповідальності, передбаченої ст. 22 ЦК України. Що стосується неотримання доходів, на які позивач вправі був розраховувати, то відповідач не міг такі отримати через відсутність у нього відповідної ліцензії, про що свідчать рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, якими відмовлено  позивачу у видачі ліцензії. 
5.Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.
5.1. Позивач - ТзОВ «Спектргаз»,  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зокрема зазначає наступне:
- в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції встановив, що у висновку експертизи ДП «Західний ЕТЦ Держгірпромнагляду України» від 28.08.2014 № 46.04.07.3774.14/4202 зазначено, що ТзОВ «Спектргаз» транспортує по Газопроводу природний газ для потреб наступних споживачів: ПАТ «Львівгаз», ЛМКП «Львівтеплоенерго» (котельня) по вул.Надійній, 2 у м.Львові, ПАТ «Іскра» по вул.Вулецькій, 14. Проте, на думку скаржника, суд не взяв до уваги те, що предметом експертизи було встановлення додержання ТзОВ «Спектргаз» вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки з метою отримання дозволу виконувати технічне обслуговування устаткування підвищеної небезпеки, а саме лінійних частин та їх елементів систем газопостачання природним газом, а не встановлення факту транспортування газу. Твердження експерта про транспортування газу є загальним, описовим, а не по суті дослідження;
- суд першої інстанції, зіславшись на технічний паспорт від 19.12.2014, помилково встановив, що до складу газопровода входить вузол запірної арматури, будівля вузла запірної арматури літ. «Я-1», загальною площею 13,3 м.кв., що може мати вплив на права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не бере участі у справі (ПАТ «Іскра), оскільки обставина встановлена щодо її майна. Водночас, як зазначає скаржник, за договором купівлі-продажу № 060914/0703 від 20.08.2014, укладеним з ПАТ «Іскра» та актом приймання-передачі від 01.09.2014 до договору, позивач будівлі вузла запірної арматури літ. «Я-1» не придбавав. Зі схеми вбачається, що межа ділянок обслуговування газопровода, який відчужено ТзОВ «Спектргаз», та внутрішньопромислового газопровода ПАТ «Іскра» проходить перед вузлом запірної арматури. Вузол запірної арматури та будівля літ. «Я-1» загальною площею 13,3 м.кв. технологічно є частиною внутрішньогазового господарства ПАТ «Іскра», яке відноситься до внутрішньопромислових, а не до газорозподільних мереж, і до складу Газопровода, придбаного позивачем, не входять;
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що несанкціоноване та безпідставне використання газопровода відповідачем не порушило право власності позивача, оскільки відповідно до положень цивільного законодавства волевиявлення позивача на таке користування мало бути зафіксоване у письмовій формі і не могло виражатися мовчазною згодою;
- суд залишив поза увагою (не спростував) аргументи позивача щодо вчиненого відповідачем правопорушення, оскільки законодавство покладає обов`язок мати на праві власності або користування газорозподільні мережі на особу, яка має намір здійснювати розподіл природного газу, а відтак саме відповідач мав звернутись до позивача з пропозицією укладення договору оренди. При цьому доводи відповідача щодо неможливості укладення оплатного договору на користування газопроводом, оскільки це суперечить пунктам 1,2 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем, не заслуговують на увагу, бо відповідачем не було вчинено оферти щодо укладення безоплатного договору на користування газопроводом;
- на думку скаржника, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що сума отриманого ним доходу є меншою, ніж сума, заявлена до стягнення позивачем. Позовні вимоги не ґрунтуються на тому, що упущеною вигодою позивача є його доходи від діяльності з розподілу газу, тому доводи суду в цій частині є неналежними і не стосуються предмету доказування у справі. Як зазначає скаржник, вимоги ґрунтуються на неправомірному використанні відповідачем майна позивача, а тому, збитками є неотримані доходи від надання в користування цього майна, які, в силу ст.22 ЦК України, є не меншими, ніж доходи, отримані відповідачем;
- суд першої інстанції помилково вирішив, що,  оскільки позивач не був позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись газопроводом, то відсутні підстави для застосування ст.ст.1212-1214 ЦК України, оскільки, по-перше, сам факт несанкціонованого використання газопровода сам по собі вже є порушенням правомочностей власника, які належать виключно позивачу; по-друге, приймання газу відповідачем у газопровід звужує можливість позивача використовувати газопровід (планувати таке використання) за призначенням, з огляду на те, що він розрахований на певний тиск газу і обсяг газу, який може бути передано газопроводом за одиницю часу є обмеженим; по-третє, кваліфікуючою ознакою застосування положень ст.ст.1212-1214 ЦК України є не абсолютне позбавлення потерпілого можливістю володіти, користуватись чи розпоряджатись майном, а набуття (збереження) майна за рахунок потерпілого, яке не обов`язково повинно бути пов`язане із позбавленням правомочностей власника; 
- на думку скаржника, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи щодо фактичного бездоговірного використання газопровода відповідачем у спірний період, однак, при цьому, дійшов помилкових висновків про відсутність порушення права власності позивача та про відсутність підстав для застосування норм ст.ст.22 ЦК України, 224 ЦК України про відшкодування збитків, завданих порушенням права (вимог щодо здійснення господарської діяльності) або положень глави 83 ЦК України (ст.ст.1212.-1214) щодо безпідставного набуття (збереження) майна.
5.2. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на те, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянта є такими, що не відповідають встановленим обставинам по справі. Зокрема, відповідач заперечує наявність у позивача права власності, за захистом якого він звернувся до суду, вважаючи договір купівлі-продажу газопроводу від 20.08.2014 № 060914/0703 нікчемним в силу вимог ч.2 ст.215 ЦК України через відсутність доказів належності об`єкта до нерухомого майна. Також відповідач наголошує, що матеріали справи не містять доказів володіння відповідачем   протягом спірного періоду газопроводом, оскільки саме позивач у спірний період володів ним. Судовим рішенням у справі № 914/3691/14 (наявне в матеріалах даної справи)  встановлено обставину передачі орендарем ПАТ "Львівгаз" орендодавцю ПАТ "Іскра"  01.10.2014 газопроводу, що є преюдицією у даній справі. Матеріали справи № 914/2096/17 свідчать що лише 10.10.2016 позивач та ПАТ "Львівський електроламповий завод  "Іскра" уклали договір купівлі-продажу цього газопроводу.
5.3. У відповіді на відзив позивач з посиланням на адміністративну справу № 813/2977/15 заперечує належність газопроводу до нерухомого майна, стверджуючи що зовнішній розподільний газопровід ГРС "Винники" - ПАТ «Іскра", яким користується безпідставно відповідач, не має жодного стосунку до будівлі літ. "Я-1" заг.площею 13,3 кв м вузла запірної арматури Ду-250. Позивач також з посиланням на справи № 914/3691/14 та № 914/880/17 стверджує про встановлення обставин фактичного користування газопроводом відповідачем за попередні періоди. Заперечує покликання відповідача на встановлені судами обставини повернення відповідачем як орендарем орендодавцю ПАТ "Іскра"      01.01.2014 газопроводу (справи № 914/3691/14, № 914/622/14 ).
6. Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанції.Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Між Відкритим акціонерним товариством "Іскра" (орендодавець) та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (орендар) було укладено договір № 0102111/8104 оренди газопроводу ГРС "Винники" ВАТ "Іскра" від 01.01.2011 (том 1, а.с.144-146). 
За умовами цього договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування газопровід високого тиску ГРС "Винники" (нова) ВАТ "Іскра" та катодні станції - 4 штуки (об`єкт оренди), які належать орендодавцю на праві власності. 
Пунктом 1.3 цього договору передбачено, що об`єкт оренди буде використовуватися орендарем для передачі природного газу споживачам по газопроводу.
Згідно з п. 3.1 договору, даний договір укладається терміном на 3 (три) роки і діє з 01.01.2011 до 31.12.2013. Термін дії договору може бути продовжений за згодою сторін.
Договір припиняє свою дію, зокрема, у випадку закінчення терміну дії оренди (п. 3.5 договору).
Судом встановлено, що вищевказаний договір оренди газопроводу №0102111/8104 від 01.01.2011 припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, тобто 31.12.2013. Зазначена обставина підтверджена судовими рішеннями у справі № 914/622/14.
Так, у справі № 914/622/14 на розгляд Господарського суду Львівської області було подано позов ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" до ПАТ "Іскра" про зобов`язання ПАТ "Іскра" прийняти газопровід з оренди шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта оренди до договору №0102111/8104 від 01.01.2011. Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.05.2014 позов було повністю задоволено. В подальшому постановами Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2014 та Вищого господарського суду України від 01.10.2014 це рішення було залишено без змін. В ході провадження у справі судами було встановлено, що договір оренди газопроводу припинив свою дію 31.12.2013, з огляду на що в ПАТ "Іскра" виник обов`язок прийняти його з оренди.
Аналогічний висновок судом зроблено і у справі № 914/1839/14.
Після закінчення строку дії договору оренди газопроводу № 0102111/8104 від 01.01.2011, між ВАТ "Іскра" та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" виникли судові спори, які зводилися до намагання ВАТ "Іскра" продовжити дію зазначеного договору оренди, стягнути з ПАТ '«Львівгаз" кошти за фактичне користування газопроводом, або ж до намагання ПАТ "Львівгаз" повернути з оренди газопровід.
20.08.2014 між ПАТ "Іскра" (продавець) та ТзОВ "Спектргаз" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 060914/0703 (том 1, а.с. 12,13). За умовами пункту 1.1 цього договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві газопровід високого тиску ПАТ "Іскра" - ГРС Винники; Ру=6 кгс/кв.см; діаметром 500 мм; довжиною 8 868,5 п.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 14 та чотири станції катодного захисту (в с. Бережани Пустомитівського району, в м. Винники, вул. Стрілецька; в м. Винники (біля траси на Тернопіль); на хуторі Горішний).
На підставі акту приймання-передачі від 01.09.2014 газопровід передано позивачу (том 1, а.с. 14). Додатком №1 до цього договору затверджено схему газопроводу (том 1, а.с.13/на звороті).
Як стверджує позивач, відповідач допустив порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає в тому, що з січня 2016 р. по травень 2016 р. включно, без жодної правової підстави та без дозволу позивача, фактично використовував газопровід шляхом передання через нього газу споживачам. Всього, за вказаний період, було передано 6660040 тис. куб. м. газу, що підтверджується листом філії «УМГ «Львівтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз». Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 5755065,03 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, ТзОВ "Спектргаз" неодноразово звертався до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із заявами про видачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу. Проте рішеннями НКРЕП від 10.09.2015, від 11.02.2016 та від 06.05.2016 позивачу було відмовлено у видачі відповідної ліцензії (т.1ё а.с. 88, 91, 94) .
Суду також представлено висновок експертизи №46.04.07.3775.14/4203 від 28.08.2014 р.(том 1, а.с. 94-60). У цьому висновку встановлено, що ТзОВ «Спектргаз» транспортує по газопроводу природний газ для потреб наступних споживачів: ПАТ "Львівгаз", ЛМКП "Львівтеплоенерго" (котельня) по вул. Надійній, 2 м. Львова; ПАТ "Іскра" по вул. Вулецькій, 14.
Філія «УМГ «Львівтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» повідомила позивача, що впродовж січня 2016 року - травня 2016 року об`єм протранспортованого газу з ГРС «Винники» через замір «на Іскру» становить 6660040 тис. м3 (т.1, а.с.15).
Щодо доводів відповідача про нікчемність договору купівлі-продажу газопроводу, то проаналізуваши ці доводи та дослідивши долучені до матеріалів справи докази,  колегія суддів дійшла висновку про помилковість твердження відповідача про нікчемність договору купівлі-продажу газопроводу, виходячи із наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно із  ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за заявою ТзОВ "Спектргаз" №24/1-14 від 05.12.2014  виготовлено для ТзОВ "Спектргаз" технічний паспорт від 19.12.2014 на газопровід ДУ=500мм, ПАТ "Іскра" - ГРС "Винники" довжиною 8 868,5 п.м., із вузлом запірної арматури Будівля літ. "Я-1" загальною площею 13,3 м.кв (т. 1, а.с. 42-50). На думку відповідача, це свідчить що у склад придбаного об`єкта невід`ємними частинами входять будівля літера "Я-1" і споруда (газопровід), відтак,  оскільки до складу речі входить будівля (яка є нерухомим майном) і споруда (яка не належить до нерухомого майна), то річ у цілому є нерухомим майном, бо її статус визначається вагомішим титулом.
Суд звертає увагу на те, що предметом укладеного між ПАТ "Іскра" (продавець) та ТзОВ "Спектргаз" (покупець) договору купівлі-продажу № 060914/0703 від 20.08.2014 не була будівля літ. "Я-1" загальною площею 13,3 м.кв., а був лише газопровід високого тиску ПАТ "Іскра" - ГРС "Винники"; Ру=6 кгс/кв.см; діаметром 500 мм; довжиною 8 868,5 п.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 14 та чотири станції катодного захисту (в с. Бережани Пустомитівського району, в м. Винники, вул. Стрілецька; в м. Винники (біля траси на Тернопіль); на хуторі Горішний). Також відсутня ця будівля літ. "Я-1" загальною площею 13,3 м.кв. і в акті приймання-передачі від 01.09.2014 до вказаного договору, і в додатку №1 до цього договору, в якому затверджено схему газопроводу.
Відтак, суд приходить до висновку, що будівля літ. "Я-1" загальною площею 13,3 м.кв. не була предметом договору купівлі-продажу № 060914/0703 від 20.08.2014, а її зазначення у виготовленому для ТзОВ «Спектргаз» технічному паспорті від 19.12.2014 не свідчить про те, що правовою підставою для такого зазначення є саме договір купівлі-продажу № 060914/0703 від 20.08.2014. 
Відповідач вважає, що оскільки технічна інвентаризація передбачена законодавством для об`єктів нерухомості, то сам факт інвентаризації вже підтверджує те, що об`єкт є нерухомим майном. Суд вважає таке твердження відповідача хибним, оскільки в даній ситуації первинне значення має фактична наявність або відсутність у об`єкта ознак нерухомості, а проведення технічної інвентаризації газопроводу - майна, яке по суті є рухомим, не перетворює це майно у нерухоме. 
Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Відповідно до ч.4 ст.238 ГПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.
Відтак, зібрані у справі докази з більшою вірогідністю вказують на те, що предметом укладеного між ПАТ «Іскра» (продавець) та ТзОВ «Спектргаз» (покупець) договору купівлі-продажу № 060914/0703 від 20.08.2014 не було нерухоме майно, тому аргументи відповідача про нікчемність цього договору купівлі-продажу газопроводу  є безпідставними.
Матеріали справи не містять  відомості про наявність доступу ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" до катодних станцій чи будівлі "Я-1" загальною площею 13,3 м2, про вчинення ним дій, спрямованих на утримання та експлуатацію цих об`єктів. Отже, суд вважає встановленою обставину, що ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" не мав доступу до катодних станцій та/або будівлі літ. "Я-1" загальною площею 13,3 м2 (вузла запірної арматури).
Суду представлено схему газорозподільних газопроводів ПАТ "Львівгаз" на місцевості. З цієї схеми вбачається, що до газопроводу позивача по трасі його розташування під`єднано низку інших розподільних газопроводів ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (33 розподільні газопроводи, 3 газорозподільні пункти, 12 шафних регуляторних пунктів, 83 регулятори тиску), які перебували у володінні та користуванні ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз". Безпосереднього до газопроводу позивача під`єднано лише ПАТ "Іскра" (т. 1 а.с. 61-64).
Отже, газорозподільні мережі після межі балансової належності на ГРС "Винники", які існували станом на час виникнення спірних правовідносин, належали двом різним особам: ТзОВ "Спектргаз" (газопровід позивача довжиною 8 868,5 п.м.) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" (33 розподільні газопроводи,інше, які приєднані до газопроводу позивача довжиною 8 868,5 п.м.,  по яких ПАТ "Львівгаз" розподіляв газ споживачам).
Між ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" було укладено Технічну угоду про умови приймання-передачі природного газу №ТУ022130214 від 13.02.2014 р. (т.1ёа.с.168-174). Цією угодою передбачено порядок приймання-передачі природного газу ПАТ "Укртрансгаз" до газопроводів ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз". Однак долучений до неї  в якості додатку  Перелік пунктів приймання-передачі природного газу (додаток №1 до цієї Технічної угоди) не містить посилання саме на цю Технічну угоду, хоч позивач покликається, що під  пунктом 64 включено пункт газопроводу "Винники" (на Іскру).
Пунктом 1.2 цієї технічної угоди передбачено, що на кожен пункт приймання-передачі газу сторони складають акт розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін зі схемою підключення пунктів приймання-передачі газу, у якій відображаються потоки газу, межі балансової належності, розташування засобів вимірювальної техніки, газоспоживного чи газорегулюючого обладнання, їх послідовність, комутаційні з`єднання тощо. Матеріали справи не містять такого акту.
Відповідно до п. 5.3 Технічної угоди, місячний акт приймання-передачі газу (з розшифруванням по кожному ПППГ) складається та підписується представниками сторін п`ятого числа місяця, наступного за звітним, у чотирьох примірниках українською мовою - по два примірники кожній стороні. Підставою для складання місячних актів приймання-передачі газу є погодинні роздруківки з автоматичних обчислювачів газу для кожного комерційного вузла обліку газу. У разі допущення помилки в одному з місячних актів її треба виправити і оформити окремим протоколом.
Пунктом 5.5. Технічної угоди встановлено, що у разі не підписання ПАТ "Львівгаз" місячних актів приймання-передачі, ПАТ "Укртрансгаз" оформляє акти в односторонньому порядку на підставі показників приладів обліку власника комерційного ПППГ, про що сповіщає ПАТ "Львівгаз". Вказані односторонні акти вважаються чинними для сторін і діють до їх скасування в установленому порядку.
В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі природнього газу (Технічна угода №ТУ022130214 від 13.02.2014 ), в яких зазначено що ПАТ "Укртрансгаз" (упродовж січня 2016 року - травня 2016 року) протранспортувало, а газорозподільне підприємство (ПАТ Львівгаз) прийняло на ГРС для транспортування до споживачів, зокрема через газопровід на ГРС "Винники" для транспортування до споживачів природний газ в загальній кількості 151    459 324. Зокрема, це акти приймання-передачі природного газу: від 01.02.2016 (за січень 2016 року); від 01.03.2016 (за лютий 2016 року); від 01.04.2016 (за березень 2016 року); від 04.05.2016 (за квітень 2016 року); від 01.06.2016 (за травень 2016 року). 
Однак суд констатує, що зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані односторонньо - ПАТ "Укртрансгаз", і не містять підпису ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», тобто не свідчать про визнання з боку ПАТ по газопостачанню та газифікації Львівгаз зазначених в цих актах обставин. Такі об`єми заперечуються відповідачем у справі. 
Також слід зазначити, що між Бібрським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів УМГ "Львівтрансгаз" та ТзОВ "Спектргаз" складено Акт розмежування балансової належності газопроводу та ділянок його обслуговування на ГРС "Винники" Бібрського ЛВУМГ УМГ "Львівтрансгаз" від 02.09.2014 (т. 1 а.с. 41). Цим актом, до якого долучено відповідну схему, визначено, що межа балансової належності (між УМГ "Львівтрансгаз" та ТзОВ "Спектргаз") та обслуговування проходить безпосередньо за огорожею ГРС "Винники". Відтак, фактичне володіння ТзОВ "Спектргаз" газопроводом станом на 02.09.2014 також спростовує твердження про перебування цього газопроводу у володінні і використанні ПАТ "Львівгаз" станом на 01.09.2014.
7. Ногрми права та висновки якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.  
Предметом спору у даній справі є стягнення грошових коштів в сумі 5755065,03 грн. У зв" язку із, за твердженням позивачаё неправомірним використанням відповідачем газопроводу, який належить ТзОВ "Спектргаз". 
Зміст поняття права власності розкривається в статтях 316, 317 Цивільного кодексу України. Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Отже, власникові належать правомочності з володіння, користування та розпорядження своїм майном, які (ці правомочності) здійснюються власником за своєю власною волею та незалежно від волі інших осіб.
Держава вправі вводити певні обмеження, які стосуються порядку використання окремих видів майна. Такі обмеження, з огляду на особливості такого майна, покликані не лише врегулювати (обмежити) обіг певних речей, встановити особливий порядок їх використання, а й забезпечити безпечну їх експлуатацію, якщо мова йде про використання потенційно небезпечних речей. До таких речей без сумніву належить і газопровід.
На правовідносини сторін поширюються норми Закону України "Про ринок природного газу", зокрема відповідно до пунктів 6, 7 та 35 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу", газорозподільна система - технологічний комплекс, що складається з організаційно і технологічно пов`язаних між собою об`єктів, призначених для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам. Газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об`єктами і спорудами, пов`язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу. Розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.
Отже, набуваючи у власність газопровід, позивач мав бути обізнаним з тими обмеженнями, які накладаються на власника такого роду речі.
У зв`язку з цим суд вважає безпідставними аргументи позивача стосовно того, що так як саме на відповідача як особу, яка має намір здійснювати розподіл природного газу, покладено обов`язок мати на праві власності або користування газорозподільні системи, то саме відповідач зобов`язаний був ужити заходів з отримання у власність чи користування газопроводу.
Як уже було зазначено вище, частина газорозподільних мереж (газопровід) належала на праві власності ТзОВ "Спектргаз" (газопровід довжиною 8 868,5 п.м.), а частина - ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" (33 розподільні газопроводи, 3 газорозподільні пункти, 12 шафних регуляторних пунктів, 83 регулятори тиску, які приєднані до газопроводу позивача довжиною 8 868,5 п.м., і по яких ПАТ "Львівгаз" розподіляв газ споживачам).
При цьому жодна зі сторін не ініціювала питання укладення договору. Виходячи із свободи договору, то такий міг бути укладений як на платній,  так і на безоплатній умовах.        Як вбачається із позовної заяви, позивач, вважаючи, що відповідач порушив його право власності, просить суд стягнути кошти, посилаючись на норми Цивільного кодексу України про захист права власності статті 16, 386 ЦК України, про відшкодування шкоди статей 1166, 1192 ЦК України, про відшкодування збитків статтю 22 ЦК України, про безпідставне користування майном статей 1212 - 1214 ЦК України.
При цьому, положення статей 1212 - 1214 ЦК України регулюють набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, а положення щодо відшкодування збитків регулюються статтями 22, 623, 1166 ЦК України, статтями 224, 225 ГК України.
Позивач, покликаючись при обґрунтуванні правових підстав позову на норми статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, стверджує, що відповідач набув (зберіг у себе) газопровід ТзОВ "Спектргаз" без достатньої правової підстави, а відтак зобов`язаний відшкодувати позивачу всі доходи одержані від цього майна.
При розгляді даної справи судом встановлено, що спірні правовідносини підпадають під предмет правового регулювання глави 83 ЦК України  (ст.ст. 1212-1214 ЦК України). 
Так, відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. 
Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. 
Відповідно до ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. 
Кондикційне зобов`язання виникає за умов набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого) та набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. З урахуванням наведених норм кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права.
Суд відзначає, що за своєю правовою природою заявлена до стягнення суми є доходами, про які йдеться в абзаці 1 частини 1 ст. 1214 ЦК України, а саме: особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 р. у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) вказала, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. 
Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Однією з необхідних ознак для виникнення такого роду відносин є те, що набуття або збереження здійснено за рахунок іншої особи (за чужий рахунок). 
Як установлено судом, позивач не був позбавлений відповідачем жодної із правомочностей, які включаються до поняття права власності. Cуд вважає, що позивач не обґрунтував, у чому конкретно полягало порушення права власності позивача на газопровід та яку конкретно правомочність (володіння, користування чи розпорядження) ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" порушило. Позивач був управі володіти, користуватися та розпоряджатися газопроводом в спірний період. Про зазначене свідчить наявність контролю над катодними станціями, газорозподільною станцією,  а також відсутністю доступу до нього ПАТ по газопостачанню та газифікації "Львівгаз". 
Рішенями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, до якої  із заявами про видачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу звертався позивач, неодноразово йому  відмовлено у видачі відповідної ліцензії (рішення НКРЕП від 10.09.2015, від 11.02.2016 та від 06.05.2016).  
Встановлені обставини справи дають також підстави зробити висновок, що кошти, які ТзОВ «Спектргаз» просить  стягнути з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», отримувалися останнім в якості встановленого для нього регульованого тарифу за здійснення ним як суб`єктом природної монополії (реєстр НКРЕКП) діяльності з транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу на території міста Львова і Львівської області, є його прибутком, отриманим відповідно до вимог чинного законодавства  та не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1214 ЦК України, ці кошти не можливо визначити як  доход відповідача від використання  газопроводу ТзОВ «Спектргаз» для транспортування природного газу  в розумінні частини 1 ст.1214 ЦК України.
Відповідно, безпідставними є аргументи позивача щодо наявності у нього права на стягнення з відповідача доходів у сумі 5755065,03 грн., за період з січня 2016 року по травень 2016 року, які отримано відповідачем як вартість послуг з транспортування природного газу ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на підставі відповідних постанов Національної комісії регулювання електроенергетики.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Матеріали справи свідчать про те, що місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав правильну юридичну оцінку обставинам справи та обґрунтовано, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішив спір у справі.
Доводи заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
8. Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 129488,97  грн.
Керуючись статтями 129, 252, 269, 270, 275,  276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд,
          ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ТзОВ «Спектргаз» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 у справі № 914/35/19 -  без змін.
2. Судовий збір в розмірі 129488,97 грн. за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.
4. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено  16.03.2020.

Головуючий-суддя:                                                            О.П. Дубник 

Судді:                                                            Т.Б.Бонк

                                                                                                                                                 О.І.Матущак