Номер провадження: 22-ц/813/3427/20 
Номер справи місцевого суду: 501/483/19
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю секретаря                Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської міської державної нотаріальної контори Одеської області, ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,

встановив:
       
15 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чорноморської міської державної нотаріальної контори Одеської області (далі – ЧМДНК), ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, згідно якого просив суд:
- усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати ЧМДНК видати йому (позивачу) свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі заяви про прийняття спадщини від 28 березня 2011 року, засвідчену лікарем психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України.
Позов мотивований тим, що позивач разом зі своїм батьком ОСОБА_3 постійно проживав та доглядав його понад 10 років. Батько був інвалідом 1 групи Великої Вітчизняної війни та потребував постійного нагляду.
20 вересня 1996 року на підставі заповіту батько заповів позивачу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача помер.
Позивач вказав, що його брат - відповідач ОСОБА_2 під час хвороби батька ухилявся від надання йому допомоги і не давав грошей на придбання ліків. Після його смерті залишилась спадщина на належне йому майно.
24 грудня 2010 року на ім`я сина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 було видано свідоцтва про право на спадщину на 1\2 частину спадкового майна, яке належало померлому ОСОБА_3 .
Разом з тим, 23 березня 2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ЧМДНК із заявою про прийняття спадщини.
Пізніше, 15 січня 2019 року від завідувача ЧМДНК ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_1 надійшла відповідь за №55 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, з посиланням на раніше надану позивачем постанову Іллічівського міського суду Одеської області, в мотивувальній частині якої вказано, що він (позивач) умисно позбавив життя свого батька ОСОБА_3 . 
На підставі викладеного, вважаючи, що рішення державного нотаріуса Жмихової О.С. було незаконним та не обґрунтованим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ЧМДНК, ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання ЧМДНК видати ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі заяви про прийняття спадщини від 28 березня 2011 року, засвідчену лікарем психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України було відмовлено повністю. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року, та постановлення нового - прозадоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 167-170).
Більше того, від ЧМДНК надійшло суду клопотання про слухання справи за відсутності їх представника (а.с. 171).
При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, з наступними змінами (а.с.173) апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів. 
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 12.05.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та додаткові пояснення, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не довів суду того, що його брат - відповідач ОСОБА_2 має бути усунений від права на спадкування після смерті свого батька ОСОБА_3 на підставі ст. 1224 ЦК України, на що посилався звертаючись до суду позивач ОСОБА_1 .
З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.5ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Тобто, для застосування даної норми матеріального права має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Тому, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Усунення від спадкування можливе лише за умови встановлення винної поведінки особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
При цьому, вирішуючи дане питання, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що в матеріалах справи відсутні медичні документи про наявність в померлого ОСОБА_3 саме тяжкої хвороби чи каліцтва. 
Посилання позивача на довідки до акту огляду МСЕК щодо ОСОБА_3 (а.с.43), посвідчення (а.с.44), що він був інвалідом 1-ї групи, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_3 потребував у зв`язку з цим як матеріальної, так і нематеріальної допомоги, або стороннього догляду, а також того, що догляд, який йому надавався позивачем, був недостатнім, у зв`язку з чим він особисто та/або через інших осіб, звертався саме до іншого сина - ОСОБА_2 за допомогою, а останній свідомо ухилявся від надання такої допомоги шляхом дії чи бездіяльності, в матеріалах справи немає. 
Як було вказано вище, доказів безпорадного стану померлого спадкодавця ОСОБА_3 , позивачем суду не було надано.

Також ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що згідно копії заповіту від 20 вересня 1996 року, складеного ОСОБА_3 , останній заповів на випадок своєї смерті все своє майно у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 – позивачу ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_3 (а.с.31). 
Разом з тим, 24 грудня 2010 року ЧМДНК було видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я сина померлого – відповідача ОСОБА_2 на 1/2 частину спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними копіями (а.с.41-42).

Крім того, суд обгрунтовано вказав, що згідно постанови Іллічівського міського суду Одеської області від 14 липня 2010 року позивача ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за скоєні ним діяння в стані неосудності, передбачені ч.2 ст.121 КК України, і застосовано до нього заходи примусового характеру, госпіталізовано його в психіатричний заклад закритого типу із суворим наглядом (а.с.33-35).
За змістом повідомлення ЧМДНК №55/02-14 від 15 січня 2019 року останньою відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на раніше надану позивачем постанову Іллічівського міського суду, в мотивувальній частині якої вказано, що він (позивач) умисно позбавив життя свого батька ОСОБА_3 (а.с.29).

Внаслідок дослідженої судом копії нотаріальної справи №118/2010 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , було встановлено, що:
23 березня 2011 року ЧМДНК було отримано заяву позивача ОСОБА_1 про прийняття ним спадщини, засвідчену лікарем психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України ОСОБА_5 .
Проте, у зв`язку з тим, що на ім`я сина померлого – відповідача ОСОБА_2 24 грудня 2010 року було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину спадкового майна, позивачу ОСОБА_1 повідомленням №442/01-14 від 28.04.2011 року було роз`яснено, що його частка у спадщині залишається відкритою та свідоцтво про право на спадщину за законом він зможе отримати після того, як закінчиться термін його лікування.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що право на 1/2 частку спадкового майна, яке залишилось не успадкованим, позивач зможе отримати після того, як закінчиться термін його лікування.

Однак, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 ставив питання про усунення свого брата ОСОБА_2 від права на спадкування частки спадкового майна, яким фактично є 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , та на яку йому вже видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, про що вказано вище (а.с.41). 

Однак, як вже також було вказано вище, позивач не довів суду того, що відповідач ОСОБА_2 має бути усунений від права на спадкування після смерті свого батька - ОСОБА_3 , а тому суд дійшов правомірного і обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог  ОСОБА_1  до ЧМДНК, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно дост.16 ЦК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд, а також з наступного.
Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 обрав спосіб захисту порушеного права, шляхом звернення до суду з позовом про зобов`язання ЧМДНК видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі заяви про прийняття спадщини від 28 березня 2011 року, засвідчену лікарем психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України, за наявності його права на отримання спадщини за заповітом.
Однак, оскільки свідоцтво про право на спадщину на 1\2 частину спадкового майна отримано іншою особою – відповідачем ОСОБА_2 , то судовий захист прав позивача, в даному випадку може здійснюватись шляхом визнання такого свідоцтва на ім`я відповідача ОСОБА_2 про право на спадщину недійсним та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на спадщину.
Однак, враховуючи, що таких позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не було заявлено до суду, останній дійшов правильного і обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Що стосується того, що відповідач ОСОБА_2 помер, то суд обгрунтовано виходив із того, що вказані обставини не доведені матеріалами справи.
Так, згідно копії свідоцтва про смерть, яке надіслано до суду ОСОБА_6 з Російської Федерації (а.с.60), відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.61).
Однак, відповідна копія свідоцтва про смерть не засвідчена належним чином, оригінал свідоцтва про смерть, або актовий запис про смерть відповідача ОСОБА_2 до суду не надано для огляду, тому суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що дане свідоцтво є неналежним доказом у справі.

Більше того, колегія суддів зазначає, що згідно зворотного поштового повідомлення, відправленого судом апеляційної інстанції на адресу відповідача ОСОБА_2 , було отримано останнім особисто за адресою його проживання: АДРЕСА_3 . (а.с.170).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення, яке складено 12.05.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева

Т.В. Цюра