ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 травня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 732/2062/19
Головуючий у першій інстанції - Лиманська  М. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/546/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судов ої палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:
заявник (боржник): ОСОБА_1 ,
стягувач: ОСОБА_2 ,
заінтересована особа: Городнянський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2020 року (постановлена об 11:51, повний текст ухвали складено 27 січня 2020 року) у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

                                      У С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа № 732/1718/16-ц, виданого Городнянським районним судом Чернігівської області 21.02.2017, про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 55 120 грн, таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заяви зазначала, що рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 09.02.2017 у справі № 732/1718/16-ц з неї на користь ОСОБА_2 стягнуто грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Volkswagen Passat 2.8, 1994 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 55 120 грн та судові витрати, на виконання якого районним судом 21.02.2017 було видано виконавчий лист. Після ухвалення рішення боржниця зобов`язалась виплатити стягнуту суму протягом 6 місяців та 09.08.2017 на виконання вказаного рішення передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 грн, що підтверджується розпискою. При підписанні розписки сторони домовились, що ця сума задовольнить компенсацію вартості  частки автомобіля та в майбутньому в стягувачки претензій не виникне. 
Однак, отримавши кошти, ОСОБА_2 почала діяти недобросовісно, та в 2019 році звернулась до Городнянського РВ ДВС ГТУЮ з метою стягнення коштів за рішенням суду. З приводу шахрайських дій ОСОБА_2 ОСОБА_3 зверталась до органів поліції, а також слідчого судді зі скаргою, однак у задоволенні скарги було відмовлено.
Після виклику боржниці до державного виконавця, остання 11.07.2019 добровільно сплатила решту суми у розмірі 5 364,63 грн на рахунок виконавчої служби з метою припинення виконавчого провадження та надала розписку від 09.08.2017 про отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 50 000 грн. У свою чергу, ОСОБА_2 надала виконавчій службі пояснення, в яких зазначила, що вказані кошти отримала за інше майно. Однак жодного рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 коштів на її користь, крім вищевказаного рішення суду від 09.02.2017, не існує, розписка написана після набрання цим рішенням суду законної сили, що доводить цільове спрямування коштів.
Заявниця вважає, що на момент звернення з даною заявою вона повністю виплатила стягнуту суму за рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 09.02.2017 у справі № 732/1718/16-ц, а виконавча служба необґрунтовано не вчиняє дій, спрямованих на закриття виконавчого провадження.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 23.01.2020 заяву ОСОБА_3 задоволено повністю. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 732/1718/16-ц, який був виданий Городнянським районним судом Чернігівської області 21.02.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 55 120 грн таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з його фактичним виконанням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити повністю, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення матеріальних та процесуальних норм, та невідповідність висновків суду обставинами справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що після смерті батька - ОСОБА_4 , вона стала спадкоємицею за заповітом всього належного йому численного  майна, а це - автомобіль, трактор, причіп, косарка, плуги, борони, зварювальний апарат, меблі та інше майно, нажите ним за життя, а також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Однак, ОСОБА_1 , яка проживала з ОСОБА_4 , після смерті останнього почала претендувати на майно та господарство, у зв`язку з чим між нею та ОСОБА_2 виникали постійні розмови щодо неприпустимості вчинення дій щодо протиправного вивезення та продажу будь-якого майна. Незважаючи на це, частину рухомого майна ОСОБА_1 одразу вивезла та продала без згоди спадкоємиці, а тому була попереджена про необхідність повернення коштів.
Заявниця  зазначає,  що  09.08.2017  ОСОБА_1   віддала гроші  в  сумі   50 000 грн від реалізації іншого рухомого майна, а саме: прічіпу до трактора та машини, косарки, плугів, борони, зварювального апарату, електричного насосу, побутової техніки та іншого.
Вказує, що розписка складалася без присутності свідків, вони з ОСОБА_1 були удвох та було обговорено, що це гроші саме за вищеперераховані речі та сплачуються ОСОБА_1 добровільно без звернення до суду ОСОБА_2 .
Наголошує, що згідно розписки вона грошей за належний померлому батьку автомобіль не отримувала, оскільки в іншому випадку зазначила б, що відповідна сума коштів отримана на виконання рішення суду із зазначенням його номеру та дати. Заявниця вважає, що ОСОБА_1 не надано жодного належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу, яким би підтверджувався факт виконання нею саме рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, доводи апелянта вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Посилається на те, що в добровільному порядку. ще до відкриття виконавчого провадження вона добровільно запропонувала компенсувати 1/2 частку вартості вказаного вище автомобіля та 09.08.2017 передала грошові кошти ОСОБА_2 в розмірі 50 000 грн на виконання рішення суду, що і підтверджується розпискою про отримання грошових коштів. Зазначає, розписка складалася в присутності свідка ОСОБА_5 , яка підтвердила цільове спрямування коштів наданих за розпискою.  
Вказує, що інших виконавчих проваджень та виконавчих листів, крім того, який оспорюється, щодо неї немає, а отже апелянт вказує неправдиву інформацію відносно наявної заборгованості за нібито інше майно.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника стягувача - адвоката Прокоф`єва Б.І., який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення боржниці ОСОБА_1 , яка просила залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факти сплати боржником ОСОБА_1 09.08.2017 та 11.07.2019 в добровільному порядку на користь ОСОБА_2 50 000 грн та 5 364,63 грн, а також утримання з її заробітної плати відрахувань на суму 1 102,40 грн свідчать про те, що підстави для примусового виконання рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09.02.2017 у справі № 732/1718/16-ц на теперішній час відпали; у боржника у виконавчому провадженні ВП № 59027356 ОСОБА_1 відсутній обов`язок перед стягувачем ОСОБА_2 , оскільки вказаний обов`язок виконаний фактично.
Однак погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 09.02.2017 (справа № 732/1718/16-ц) припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку автомобіля марки Volkswagen Passat 2.8, рік випуску 1994, номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , колір чорний, тип легковий універсал - В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата першої реєстрації 04.05.2011, зареєстрованого 15.06.2016 Центр ДАІ 7441, визнавши право власності на цю частку за ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки вказаного автомобіля в розмірі 55 120 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551,20 грн сплаченого судового збору. (а.с. 7-8)
На виконання вказаного рішення суду 21.02.2017 Городнянським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист № 732/1718/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 55 120 грн, за яким постановою старшого державного виконавця Городнянського РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Нагорною К.В. від 08.05.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 59027356 (а.с. 10).
У травні 2019 року ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_2 вимагає виплатити грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 55 120 грн, яка була зареєстрована в ЖЄО № 1436 від 23.05.2019, у внесенні матеріалів до Єдиного реєстру досудових розслідувань було відмовлено (а.с. 14-19, 3- зворот-40, 49-50).
05.07.2019 ОСОБА_1 звернулася до Городнянського РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області із заявою, в якій просила долучити до матеріалів виконавчого провадження  розписку ОСОБА_2 про отримання від неї коштів у розмірі 50 000 грн від 09.08.2017 (а.с. 11 зворот).
Згідно квитанції № 22 від 11.07.2019 ОСОБА_1 перераховано на рахунок виконавчої служби 5 364,63 грн з призначенням платежу «депозитна сума» (а.с. 11).
Заявою від 12.07.2019 ОСОБА_2 повідомила виконавчу службу, що зазначені у заяві ОСОБА_1 кошти в сумі 50 000 грн були сплачені їй за інше майно та до рішення суду № 732/1718/16-ц від 21.05.2017 відношення не мають (а.с. 13).
05.09.2019 ОСОБА_1 звернулася до Городнянського РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області із заявою про закриття виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення Городнянського районного суду Чернігівської області № 732/1718/16-ц від 09.02.2017, посилаючись на те, що 09.08.2017 нею було добровільно сплачено на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 50 000 грн, про що складено розписку (а.с. 12).
У відповідь на вказану заяву виконавча служба направила ОСОБА_1 повідомлення від 02.10.2019 про те, що закриття ВП № 59027356 згідно виконавчого листа № 732/1718/16-ц неможливе, у зв`язку з тим, що стягувач написала заяву, відповідно до якої грошові кошти сплачені згідно розписки від 09.08.2017 відношення до даного виконавчого листа не мають; заборгованість станом на 01.10.2019 становить 50 000 грн (а.с. 20).
На примусовому виконанні у Городнянському РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебували виконавчі листи № 732/644/16-ц від 14.02.2017 про стягнення з ОСОБА_1 2 512,85 грн судового збору (ВП № 59026781) та № 732/1718/16-ц від 21.02.2017 про стягнення з ОСОБА_1 551,20 грн судового збору (ВП № 59027780), які закінчені у зв`язку з фактичним і повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом (а.с. 77-78, 126-127).
У матеріалах справи наявна розписка від 09.08.2017 згідно якої ОСОБА_2 підтверджує, що 09.08.2017 отримала безпосередньо від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 50 000 грн (а.с. 9).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.
За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України, Іммобільяре Саффі проти Італії, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 2 статті 432 ЦПК України визначено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист, який заявниця просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виданий на підставі рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09.02.2017 (справа № 732/1718/16-ц), яке набрало законної сили та не скасоване, рішення підлягає примусовому виконанню.
Як зазначалось вище, свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 09.08.2017 на виконання вказаного рішення передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 грн, що підтверджується відповідною розпискою.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч.ч.1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний /постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17/.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм чинного законодавства, саме ОСОБА_1 як заявниця та особа, яка стверджує про виконання судового рішення про стягнення з неї компенсації вартості частки автомобіля та відсутності в неї зобов`язань по поверненню коштів, повинна довести обставину, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених вимог  -  передання  ОСОБА_2   коштів  у  сумі 50 000 грн за розпискою від 09.08.2017 саме на виконання рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09.02.2017.
У наданій заявницею розписці зазначено, що ОСОБА_2 даною розпискою підтверджує, що 09.08.2017 отримала безпосередньо від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 50 000 грн. Будь-якої іншої інформації, зазначення мети (підстав) отримання цих коштів, їх цільового спрямування, тощо вказана розписка не містить.
У свою чергу, стягувач заперечує отримання коштів за розпискою у рахунок стягнутої судовим рішенням компенсації вартості частки автомобіля.
Аналіз змісту розписки не дає підстави остаточно стверджувати, що остання видана на підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_2 в рахунок виконання судового рішення.
Відсутність письмових доказів в матеріалах справи об`єктивно ставить під сумнів показання допитаного в судовому засіданні свідка, на якого посилається заявниця у своїй заяві та у відзиві на апеляційну скаргу, яка підтверджувала цільове спрямування коштів.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне врахувати відсутність у розписці інформації про присутність свідків при передачі коштів.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, колегія суддів приходить до переконання, що на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, в розпорядження суду належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів, які б підтверджували отримання стягувачем коштів саме в рахунок виконання рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09.02.2017, на виконання якого видано спірний виконавчий лист, заявницею не надано.
Посилання боржниці на відсутність інших судових рішень та виконавчих документів про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 коштів не є тими обставинами, на підставі яких можливо встановити спрямування переданих за розпискою коштів в сумі 50 000 грн на виконання судового рішення, без зазначення такого у самій розписці.
Таким чином, на час розгляду справи підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, апеляційним судом  не встановлено.
Враховуючи відсутність достатніх та достовірних доказів, розглядаючи справу районний суд дійшов помилкового висновку про те, що у боржника у виконавчому провадженні ВП № 59027356 ОСОБА_1 відсутній обов`язок перед стягувачем ОСОБА_2 , а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 420,40 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 2, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2020 року - скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Головуюча                                            Судді: