22-ц/804/766/20 
                                                                                265/4711/16-ц 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ

     „02”  червня  2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 265/4711/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/766/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Сікори М.М. 
учасники справи :  
позивач – АТ КБ «ПриватБанк»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області  з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2019 року головуючого судді Вайновського А.М.  із складанням повного тексту судового рішення 20 грудня 2019 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк  «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк»)  звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18 січня 2008  ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 7 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач надав згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням банку,а також надав право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт за рішенням банку, та підтвердив свою згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг,зобов*язався повертати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом,однак зобов*язання по погашенню  кредиту належним чином не виконав.  З урахуванням уточнених позовних вимог, просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 31 травня 2017 року у загальній сумі 102 836,72 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 7 789,17 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 91 336, 42 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 711,13 грн. та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором  – відмовлено. Відмова у задоволенні позовних вимог мотивована  недоведеністю вимог. 

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк»  просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на неповне дослідження доказів та обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом першої інстанції  не враховано, що анкетою-заявою від 18 січня 2008 року, яка особисто підписана відповідачем, зазначено базову процентну ставку за користування кредитом, що є підставою для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом; з анкети-заяви вбачається інформація щодо особистих персональних даних, що необхідна для отримання картки; вказана інформація заповнена відповідачем особисто, також з копії анкети-заяви вбачається, що позичальник висловив згоду на укладання договору, що засвідчив особистим підписом, тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Посилаючись на ст. 634 ЦК України, правову позицію Верховного Суду  викладену в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 441/569/17, зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом укладений договір приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Кредитний договір повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 208, ч. 1 ст. 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмового правочину, спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком. Доказів оскарження відповідачем саме укладеного договору матеріали справи не містять, підтвердженнями визнання угоди відповідачем, є факт користування картковим рахунком та кредитними коштами. До того ж, зазначає, що судом не перевірено розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору протягом 2008-2014 років, частково сплачував заборгованість, у тому числі відсотки, пеню та комісії, тому визнавав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів, тому,  суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення заборгованості. Посилаючись на постанову Верховного Суду по справі №  755/7704/15-ц, зазначає, що у разі не згоди суду  із розрахунком заборгованості, суд повинен надати свій розрахунок, що не було зроблено судом першої інстанції.  Зауважено, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, його укладення чи не укладання, відповідачем не спростовується, що свідчить про його згоду з усіма умовами цього договору.  Тому, вважає, що позивачем доведено, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та ним укладено кредитний договір шляхом приєднання до запропонованого банком договору, а також доведено, що відповідач був повідомлений про умови кредитування, в тому числі про відсоткову ставку за користування кредитними коштами. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити  апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Зокрема зазначає, що не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі, оскільки  за час розгляду справи  у сторін було достатньо часу для надання суду належних доказів з метою ухвалення обґрунтованого законного рішення, однак в якості доказів позовних вимог позивачем  було надано лише копію заяви від 18 січня 2008 року у якій вказана сума кредиту 2 000 грн. з процентною ставкою 3% на місяць та зазначенням номеру кредитної картки НОМЕР_1 ,  копію документу «Умов надання банківських послуг з сайту «ПриватБанк», які відповідач не підписував. Розрахунки заборгованості, у тому числі й до уточненої позовної заяви, в яких зазначено, що заборгованість нараховано за договором б/н від 27 листопада 2007 року, виписки за вищевказаною кредитною картою за період  з 01 січня 1999 року до 26 листопада 2017 року, однак  відповідно довідки банку, саме та картка була відкрита ОСОБА_1 27 листопада 2007 року з терміном дії – до кінця листопада 2011 року; банк у своєму позові навіть не надав інформації щодо строку дії кредитної картки, на яку нібито були перераховані ОСОБА_1 кредитні кошти за договором б/н від 18 січня 2008 року, який відповідає строку дії кредитного договору. Тому, його представником було подано клопотання про витребування у позивача інформації щодо кількості кредитних карток за вищевказаним кредитним  договором та  документів, підтверджуючих отримання  ним кредитних коштів у розмірі 7 800 грн. та повернення  кредиту. Позивачем надано суду тільки довідку б/н та без дати про нібито наявність у відповідача чотирьох кредитних карток, пов`язаних з кредитним договором б/н від 18 січня 2007 року, однак, у довідці вказано, що кредитний договір б/н укладений між ним та позивачем 27 листопада 2007 року, зазначені у довідці картки, це усі картки, які колись надавав йому банк, у тому числі й картки для отримання пенсії, які взагалі не мають відношення до вищевказаного кредитного договору. Доказом тому, що картки № НОМЕР_2 та  № НОМЕР_3 , які позивач  прив`язує до кредитного договору, не мають ніякого відношення до кредитного договору, є дати їх відкриття та термін їх дії.  Звертає увагу суду, що термін дії картки  № НОМЕР_2 з 13 серпня  2012 року до 05/16, однак, не ясно з яких причин картку № НОМЕР_3   відкрито 26 січня  2013 року до 01/17 року, тобто за довго до закінчення терміну дії  картки № НОМЕР_2 . Крім того, вказує, що  у довідці про зміну умов кредитування, яку позивач надав суду відповідно до ухвали про витребування доказів, теж вказаний кредитний договір б/н від 27 листопада 2007 року, замість 18 січня 2008 року – дата заяви, а також вказано, що кредитна картка № НОМЕР_3 була надана позичальнику 27 листопада 2007 року,  всупереч вищевказаної інформації щодо дата відкриття цієї картки тільки 26 січня 2013 року та терміну її дії до 01/17; у вказаній довідці  вказана дата останньої зміни кредитного ліміту в односторонньому порядку  – 07 серпня 2015 року  у сумі 7 790  грн., тобто до закінчення дії картки № НОМЕР_4 , з чого ще раз слідує, що картки №  НОМЕР_2 та  № НОМЕР_3 до спірного кредиту не мають ніякого відношення. Також , представник позивача підтвердила у судовому засіданні, шо дійсно відповідач мав у АТ КБ «ПриватБанк» й зарплатну, й пенсійну картку, тому не можливо зазначити з наданої суду виписки банку з якої самої картки були зроблені ті чи інші сплати. Виписка, яку позивач надав в якості підтвердження руху коштів на картковому рахунку відповідача, не може бути прийнята за доказ, тому що, по-перше, вона не містить номеру кредитної картки, яка б була пов`язана з кредитним договором б/н від 18 січня 2008 року, а по-друге, виписка дана за період - з 01 січня 1999 року, тобто вона не може мати ніякого відношення до даного кредитного договору; у виписці вказано, що розрахунок наданий з 01 січня 1999 року по карті № НОМЕР_1 , яка, відповідно до банківської довідки була відкрита тільки 27 листопада 2007 року; інформація у даній виписці викладена хаотично, не має послідовності, що ще раз вказує, що ці розрахунки не пов`язані між собою у рамках однієї кредитної історії. Крім того, з метою справедливого розгляду справи керуючись вимогами статей 76-81, 83 ЦПК України, ним було надіслано до банку запит щодо надання інформації, відповідно до якої банк просив суд стягнути з нього кредитної заборгованості, зокрема: довідку щодо видачі йому карток, пов`язаних з кредитним договором б/н від 18 січня 2008 року з зазначенням номерів карток, дати їх видачі та терміну їх дії, копію вищевказаного кредитного договору з його підписом та печаткою банку з зазначенням строку дії кредитного договору та графіку платежів, копії платіжних банківських документів, підтверджуючих перерахування на його картковий рахунок кредитних коштів за кредитним договором б/н від 18 січня 2008 року, попередні умови кредитування, підписані ним  та банком, перед укладанням кредитного договору б/н від 17 лютого 2011 року, примірник умов та правил надання банківських послуг з його власноручним підписом про ознайомлення з ним, з зазначенням дати ознайомлення, копію його заяви про збільшення розміру кредиту, копію його заяви про перевипуск карток,  копію документу, що підтверджує факт сплати ним винагороди за перевипуск карток. З перелічених документів банк надав йому тільки довідку б/н та без дати видачі «про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої ОСОБА_1 відповідно до договору б/н від 27 листопада 2007 року», яку надано ним  суду.  У зв`язку з неповною відповіддю позивача на його запит, до суду було заявлено клопотання про витребування невистачаючих документів, які не надані на його запит, у тому числі копію заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру кредиту з 2000 грн. до 7 790 грн. При розгляді клопотання представником банку надані пояснення, що запитувані документи у банку відсутні, тому позивач не зможе виконати відповідну ухвалу суду, тому з цієї причини судом не задоволене вказане клопотання. Вважає, що ніяких достовірних доказів своїх позовних вимог позивач суду не надав, єдиним доказом укладання кредитного договору між сторонами, є тільки  копія заяви від 18 січня 2008 року, і в якій вказана сума кредиту  2000 грн., з процентною ставкою - 3 % на місяць та зазначенням номеру кредитної картки № НОМЕР_1 , тому судом, після дослідження письмових доказів наданих позивачем, правильно встановлено факт укладення договору кредиту б/н між сторонами саме 18 січня 2008 року, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо факту укладення договору кредиту з відповідачем саме від 27 листопада  2007 року, позивачем не надано та  не надано доказів на підтвердження наявності зв`язку між цим договором та договором б/н від 18 січня  2008 року, факт укладення якого встановлений судом, а також взагалі на підтвердження наявності зв`язку між всіма зазначеними картками та вказаними договорами, як і факту отримання ним всіх цих кредитних карток. Звернуто увагу апеляційного суду, що доводи апелянта відносно того, що суд першої інстанції безпідставно звільнив його від відповідальності щодо погашення заборгованості за кредитним договором від 18 січня 2008 року, не відповідають дійсності навіть за умови, надання позивачем належних доказів зв`язку розрахунку заборгованості від 27 листопада 2007 року та кредитним договором б/н від 18 січня 2008 року. Вимога позивача щодо стягнення  процентів є безпідставною, у зв`язку з тим, що банк надав свій первісний позов 31 липня 2016 року, виходячи з розрахунку заборгованості за період з 18 січня 2008 року до 31 липня 2013 року, строк позовної давності для стягнення заборгованості по процентам – сплив. Щодо вимог про стягнення процентів за кредитом, нарахованих за останні три роки до дня звернення до суду, зазначає, що відповідно до висновків постанови Великої палата Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу строку кредитування, строку дії кредитної картки, чи  у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені проценти за кредитом припиняється, при цьому, у зазначеній постанові відхилено аргументи щодо права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Тому, вважає, що вже з 01 травня 2015 року у позивача було відсутнє право взагалі нараховувати йому проценти за кредитом. В процесі судового розгляду справи представник позивача надала суду свій уточнений розрахунок його заборгованості з урахуванням того, що банк неправомірно в односторонньому порядку неодноразово підвищував процентну ставку, відповідно викладеному у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 банк взагалі має право вимагати від позичальника тільки виконати обов`язки з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, велика палата Верховного Суду зауважує: «що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору, Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору». Також, зауважує, що у заочному рішенні по даній справі від 28 серпня 2016 року, суд встановив, що кредитний договір б/н від 18 січня  2008 року є споживчим та цей факт позивачем не оспорювався. Тому, з урахуванням вищевикладеного, а також висновку великої палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, вважає, що банк мав право вимагати від нього виконання тільки обов`язків з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, які на його думку ним вже погашені в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду  представник АТ КБ «ПриватБанк» Шишелова Н.В.  підтримала доводи апеляційної скарги, представник відповідача адвокат Мельник О.Р. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1   не з*явився,надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю,за участю його представника (т.2.а.с.146). 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін , дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга  підлягає  задоволенню  за наступних підстав. 
              Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
           Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.         Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
        Таким вимогам закону судове рішення  не відповідає.

        Судом першої інстанції встановлено, що 18 січня 2008 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до закритого акціонерного товариства комерційний банк  "ПриватБанк", правонаступником якого є  АТ КБ "ПриватБанк", де заповнив та  підписав анкету-заяву, за розробленою банком формою, на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом приєднання до існуючих Умов та Правил надання банківських послуг.
Відповідач ОСОБА_1 в ході судового розгляду справи факт підписання ним зазначеного документу категорично заперечував. 
Проте, згідно із висновком № 520/521/522-18 від 10 січня 2019 року , наданим за результатами проведення у справі комплексної комісійної судової почеркознавчої експертизи, підписи, виконані від імені ОСОБА_1 та розміщенні у графах "Подпись" оригіналу заяви-анкети на оформлення кредитної кварки від 18 січня 2008 року , виконані самим ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_1 своїм особистим підписом, що міститься у вказаній анкеті-заяві від 18 січня 2008 року, засвідчив свою згоду із Умовами та Правилами надання  банківських послуг, а також Тарифами банку, які складають між ним і банком Договір про надання банківських послуг. При цьому позичальник також засвідчив своє ознайомлення із переліченими документами, що складають собою договір.
Також , з даної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 було видано кредитну картку "Універсальна" № НОМЕР_1   із встановленням кредитного ліміту у сумі 2 000 грн. із  базовою процентною ставкою по кредиту у розмірі 3% на місяць.
Тобто,суд  вважав встановленим  факт укладення між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору  № б/н від 18 січня 2008 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив з того,що звертаючись до суду із  позовом у серпні 2016 року, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за договором кредиту № б/н від 18 січня  2008 року ,яка станом на 31 липня 2016 року  у загальному розмірі  становила  51 237,71 грн., та яка складалася з заборгованості за тілом кредиту у сумі 7 789,17 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 38 059,42 грн., пені у сумі 2 711,13 грн., а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 250 грн. (фіксована частина) та 2 427,99 грн. (процентна складова), на підтвердження чого надав відповідний розрахунок.
20 грудня 2017 року , позивач уточнив позовні вимоги, надавши новий розрахунок заборгованості, на підставі якого просив стягнути з відповідача заборгованість  станом на 31 травня 2017 року  у загальній сумі 102 836,72 грн., яка  складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 7 789,17 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 91 336,42 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 3 711,13 грн. Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою . Проте, в ході судового розгляду справи представником позивача не було надано жодних підтверджень, що саме ці Правила у відповідній редакції розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 18 січня 2008 року заяву-анкету, а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати підвищених процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати пені та комісії. За таких обставин та без наданих підтверджень про погодження з конкретними запропонованими відповідачу Правилами, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату підвищених відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. Надані позивачем Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином , суд дійшов висновку, що Правила, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 січня 2008 року кредитного договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді підстави сплати підвищених процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) та комісії за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Суд вважав, що під час укладення договору від 18 січня 2008 року банк не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Згідно із довідкою  позивача  ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 27 листопада 2007 року  було надано  кредитні картки: № НОМЕР_1   строком дії з  27 листопада 2007 року  до 11/11 ;   № НОМЕР_4 строком дії з 19 грудня 2011 року  до 09/15; № 4149437113095978 строком дії з 13 серпня 2012  року  до 05/16;  № 4149605910518695 строком дії з 26 січня 2013  року   до 01/17.  Натомість,  у довідці про зміну умов кредитування за договором № б/н від 27 листопада 2007  року , зазначено, що старт карткового рахунку № НОМЕР_3 відбувся 27  листопада 2007 року . Крім того, звертаючись у грудні 2017 року до суду із уточненням позовних вимог, позивачем було надано розрахунок заборгованості саме за договором кредиту № б/н від 27 листопада 2007 року  станом на 31 травня 2017  року на суму заборгованості  у розмірі 102 836,72 грн. Проте, в ході судового розгляду справи позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту укладення договору кредиту із відповідачем ОСОБА_1 саме від 27 листопада 2007 року , не надано доказів на підтвердження наявності зв`язку між цим договором та договором № б/н від 18 січня 2008 року , факт укладення якого встановлений судом, а також взагалі на підтвердження наявності зв`язку між всіма зазначеними кредитними картками та вказаними договорами, як і факту отримання цих кредитних карток ОСОБА_1 . Відсутність таких доказів унеможливлює встановлення судом строку дії договору від 18 січня 2008 року , який пов`язується із строком дії певної картки, перевірку обґрунтованості нарахованих до стягнення сум боргу та дотримання позивачем строку звернення до суду, визначеного ст. 256 ЦПК України, про застосування наслідків спливу якого було заявлено стороною відповідача. Надані ж позивачем розрахунки заборгованості в сенсі наведених обставин, не доводять поза розумним сумнівом факту наявності заборгованості у пред`явленому до стягнення розмірі , саме за договором кредиту № б/н від 18 січня 2008 року .

         Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду , з таких підстав.        
          Вирішуючи спір по суті і ухвалюючи нове рішення про  часткове задоволення позовних вимог , суд апеляційної інстанції виходить з наступного . 
           Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
            За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
            Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
            У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
         Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
         Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
           Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).                                                     Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
         За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
         У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ЗАТ КБ «ПриватБанк»).
         Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
           За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
          Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.          
         Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
            Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
            За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
            Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
          Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
            Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
          На підтвердження позовних вимог банком надані наступні докази ,з яких вбачається ,що    
в заяві-анкеті  позичальника від 18 січня 2008 року   ОСОБА_1   своїм підписом засвідчив  свою  згоду на укладення договору , позичальник засвідчував  своє ознайомлення з Умовами і Правила надання банківських  послуг,а також Тарифами банку, з якими  погодився ,які складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
        Факт  підписання  заяви відповідач оспорював , проте, згідно із висновком № 520/521/522-18 від 10 січня 2019 року , наданим за результатами проведення у справі комплексної комісійної судової почеркознавчої експертизи, підписи, виконані від імені ОСОБА_1 та розміщенні у графах "Подпись" оригіналу заяви-анкети на оформлення кредитної картки  від 18 січня 2008 року, виконані самим ОСОБА_1 .
Датою укладання договору є підписання позичальником заяви.
З  анкети-заяви  від 18 січня 2008 року  вбачається, що ОСОБА_1 було видано кредитну картку "Універсальна"  № НОМЕР_1    із встановленням кредитного ліміту у сумі 2 000 грн. із  базовою процентною ставкою по кредиту у розмірі 3% на місяць.
       Згідно довідки АТ КБ « ПриватБанк» , даних по особовому рахунку,виписки про рух коштів,  відповідачу протягом дії договору було надано кредитні картки : № НОМЕР_1   строком дії з  27 листопада 2007 року  до 11/11 ;   № НОМЕР_4 строком дії з 19 грудня 2011 року  до 09/15; № 4149437113095978 строком дії з 13 серпня 2012  року  до 05/16;  № 4149605910518695 строком дії з 26 січня 2013  року   до 01/17 (т.1.а.с.134).
       Розбіжність в  датах   : 27 листопада 2007 року   кредитної  картки   № НОМЕР_1 та   18 січня 2008 року  укладення договору  із зазначенням отримання позичальником тієї ж картки № НОМЕР_1 , не свідчить про наявність іншого договору,оскільки з виписки  про рух коштів вбачається,що старт картки № НОМЕР_1 (строком дії з 27 листопада 2007 року до 11/11)  з кредитним лімітом відбувся після підписання договору  18 січня 2008 року . 
Крім того, з дослідженої виписки про рух коштів вбачається, що перша  картка № НОМЕР_1   отримана відповідачем за договором та  перша  банківська операція за нею -  це встановлення кредитного ліміту 2 000 грн з 18 січня 2008 року , а вже 24 січня 2008 року позичальник  шляхом зняття грошей з банкомату отримує за допомогою цієї картки 300 грн і далі з цієї дати починає активно користуватися вказаною  карткою (знімати грошові кошти готівкою та інше) до листопада 2011 року (т.1.а.с.128-129). 
Тобто ,висновок суду першої інстанції про недоведеність зв*язку між договором від 18 січня 2008 року , відповідно якого позичальником - відповідачем  отримано картку № НОМЕР_1 ,   та  активованою   карткою  №  НОМЕР_1   строком дії з  27 листопада 2007 року  до 11/11, є помилковим  та суперечить письмовим доказам по справі.
Як вбачається з виписки про рух коштів ,відповідач  користується  карткою №  НОМЕР_1   до 30 листопада 2011 року . 25 листопада 2011 року, саме за допомогою цієї картки, відбувається ще зняття грошових коштів за допомогою банкомата  - видача готівки – 400 грн. 
Картка  № НОМЕР_4 строком дії з 19 грудня 2011 року   перевипущена до 09/15 та за цією карткою вбачається ,що наступного дня ,тобто  20 грудня 2011 року , відповідач  з використанням чергової перевипущеної картки знімає грошові кошти з банкомату  200 грн.
Щодо співвідношення рахунку та перевипуску , саме в межах цього рахунку та залишку на рахунку , вбачається,  що станом на 30 листопада 2011 року, відповідно до виписки по рахунку, стан карткового рахунку первісно виданої картки, яка вказана в анкеті, становить за мінусом 2788, 96 грн.  Ту картку, яку отримує відповідач , після зняття грошових коштів , знімає 200 грн. і залишок вже складає 2998,96 грн . Тобто, якщо  залишок  який існував на первісній картці 2788,96 грн. долучити зняття грошових коштів за допомоги нової картки 200 грн , то саме цей залишок 2998,96 грн.  виходить та відображено в графі « залишок після операції» . 
Тобто, ця картка в межах  договору 18 січня 2008 року , з використанням єдиних залишків грошових коштів по цьому рахунку. 
Далі ,вбачається,що відповідач  користується цією карткою, також знімає грошові кошти , здійснює придбання товарів ,здійснює погашення .  
Картка № НОМЕР_2   ,як додаткова кредитна  картка  отримана відповідачем , строком дії з 13 серпня 2012  року  до 05/16  по виписці  по рахунку  дублюється з карткою № НОМЕР_4 .  Відповідно до виписки по рахунку ,  13 серпня 2012 року відповідач  сплачує 100 грн за випуск міні-кредитки .
За допомогою вказаної  міні-кредитки  відповідач придбавав товари в торгових сітях,оскільки це є кредитка, яка не здатна використовуватися за своїми технічними можливостями в банкоматі,  і використовується лише для оплати товарів в магазинах. З виписки вбачається, що  міні-кредитка використовується разом з основною кредитною карткою № НОМЕР_4 , це картки однакової дії,  вона використовується до 08 лютого 2013 року,  та вбачається,що відповідач 08 лютого 2013 року  поклав грошові кошти на цю картку через термінал самообслуговування у розмірі 1200 грн .(т.1.а.с.127-128). 
            Третя картка  № НОМЕР_3 строком дії з 26 січня 2013  року   до 01/17,  якою відповідач  активно користувався, індивідуального випуску 26 січня 2013 року,  одержавши її ,у відповідача  14 лютого 2013 року  виникає перша платіжна операція по ній, придбання товару в розмірі 30 грн., і далі вбачається активне користування цією карткою (придбання товарів,видача готівки,зняття готівки в банкоматах магазинів » ІНФОРМАЦІЯ_1 »,»Щирий ІНФОРМАЦІЯ_2 »,оплата комунальних послуг,поповнення мобільного зв*язку), до 16 лютого 2014 року , коли в банкоматі , розташованому у відділенні, відповідач   знімає готівкою грошові кошти у розмірі 350 грн.(т.1.а.с.126-127) .
Взаємозв`язок між картками  № НОМЕР_4    та № НОМЕР_3   за залишком коштів на рахунку ,вбачається наступним чином , станом на 14 лютого 2013 року за карткою № НОМЕР_4      розмір заборгованості складає 7236,03 грн ,  30 вересня 2013 року за карткою № НОМЕР_3   , після здійснення придбання товару на суму  29, 10 грн  - 7265,1 2 грн , тобто та сама сума що була розрахована по картці № НОМЕР_4    . 
Тобто,з дослідженої  виписки про рух коштів, довідки  про надані картки ,вбачається ,що вказані кредитні картки видані в межах одного рахунку,та ними відповідач користувався з 2008 року по 2014 рік,що він сам здійснював перевипуск картки,у тому числі отримував додаткові банківські продукти. 
Зважаючи на викладене, оскільки  під сумнів відповідача ставиться  взаємозв`язок вказаних карток, з наданої виписки  та аналізу довідки, вбачається, що це є кредитні картки видані в межах одного рахунку , що це ними відповідач  користувався з 2008 по 2014 рік , що він самостійно здійснював перевипуск картки , у тому числі отримував додаткові банківські продукти. 
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що кредитний ліміт відповідача неодноразово змінювався,зокрема : 18 січня 2008 року –встановлення кредитного ліміту 2 000 грн.; 26 вересня 2008 року - збільшення кредитного ліміту 2 900 грн.; 28 травня 2009 року – зниження кредитного ліміту 2760 грн.;19 листопада 2009 року – зниження кредитного ліміту 2 220 грн.; 23 листопада 2009 року встановлення кредитного ліміту 2 220 грн; 29 грудня 2009 року – зниження кредитного ліміту 2070 грн.; 01 березня 2010 року зниження кредитного ліміту 1890 грн; 02 квітня 2010 року зниження кредитного ліміту 1800 грн; 27 травня 2010 року зниження кредитного ліміту 1680 грн; 19 липня 2010 року зниження кредитного ліміту 640 грн; 25 жовтня 2010 року зниження кредитного ліміту 580 грн; 15 листопада 2010 року зниження кредитного ліміту 550 грн; 22 грудня 2010 року зниження кредитного ліміту 520 грн; 25 січня 2011 року зниження кредитного ліміту 490 грн.; 27 липня 2011 року збільшення кредитного ліміту 3100 грн.; 13 серпня 2012 року збільшення кредитного ліміту 7300 грн; 26 жовтня 2013 року збільшення кредитного ліміту 7800 грн; 07 серпня 2015 року зниження кредитного ліміту 7 790 грн.
Банком наданий розрахунок заборгованості за договором,укладеним 18 січня 2008 року з ОСОБА_1 ,яким належним чином підтверджено,що при видачі картки був встановлений кредитний ліміт, протягом дії договору кредитний ліміт змінювався,яким ОСОБА_1 користався,отримуючи гроші з кредитної картки . 
Внаслідок невиконання зобов*язань за кредитним договором у відповідача утворилася заборгованість,яка станом на  31 травня 2017 року складає  102 836,72 грн., з яких  сума  заборгованості за кредитом - 7 789,17 грн., сума заборгованості по відсоткам за користування кредитом -  91 336, 42 грн., заборгованості за пенею та комісією -  3 711,13 грн. 
         Надані до суду першої інстанції письмові докази в сукупності підтверджують волю позичальника ОСОБА_1   на укладення кредитного договору з оформленням з 2018 року картки «Універсальна», а також факт утворення внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов*язань заборгованості в розрахунку банку станом на  31 травня 2017  року , де відзначено розмір поточної та простроченої заборгованості, кількість днів прострочення, процентна ставка за порушення умов договору.   
          Позивачем надано всі наявні відомості для підтвердження факту існування договірних відносин між сторонами і їх неналежне виконання позичальником.
Апеляційним судом встановлено ,що старт карткового рахунку № НОМЕР_1      ОСОБА_1   вперше відбувся 18 січня 2008 року. У  заяві від 18 січня 2008 року  відповідач зазначав  про отримання бажаного кредитного ліміту у розмірі 2 000 грн.,із базовою процентною ставкою по кредиту 3 %  на місяць на залишок заборгованості . Своїм підписом  підтвердив  ознайомлення та згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку.
          Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк » не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав,апеляційний суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
          З огляду на викладене, суд  першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що банком не доведено існування між ним та відповідачем кредитних правовідносин, оскільки в повному обсязі не встановив всі обставини по справі, належним чином не дослідив надані банком докази щодо видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами,  наявності заборгованості за кредитом та не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком.
Отже, визначена заборгованість за кредитним договором  № б/н  від 18 січня 2008  року, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 7 789,17 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1   на користь АТ КБ «ПриватБанк» .
Слід також зазначити,що відповідачем  проведено власний розрахунок розміру фактично сплаченої заборгованості за кредитом. Так,відповідач вважає що  сума, яку він фактично вже погасив банку за вищенаведеним кредитним договором  складає : 18 193,73 грн. +2408,80 грн. +5760,80 грн. = 26 363,33 грн. 
Таке твердження відповідача відхиляється судом апеляційної інстанції ,оскільки спростовуються  дослідженими доказами . 
Так, відповідно до розрахунку заборгованості та виписки по рахунку:  - з 18 січня 2008 року по 31 липня 2016 року відповідачем  внесено в рахунок погашення заборгованості за кредитом 45 740,93 грн. (первісний розрахунок заборгованості т.1.а.с. 4-6);   -  з 18 січня 2008 року по 28 листопада  2017 року  внесено в рахунок погашення заборгованості за кредитом 48 147,73 грн. (розрахунок заборгованості до уточненої позовної заяви т.1.а.с.79-84 ).  Сума погашень  збільшена у зв*язку із надходженням 09 жовтня 2017 року  - 1500,25 грн., 09 листопада 2017 року  - 906,55 грн.
Щодо врахування у якості сплати за кредитом грошових коштів,які списані з належної відповідачу картки  №  НОМЕР_5 (пенсійна картка) 07 серпня 2017 року  - 495 грн., 10 квітня  2017 року  - 19,31 грн., 09 березня 2017 року  - 50 грн., 09 жовтня 2017 року  - 5196,49 грн., вимоги є безпідставними, оскільки згідно до виписки наданої   відповідачем ці кошти було списано для погашення простроченої заборгованості по карті 88 НОМЕР_6 , а не в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором. 
Предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, рух коштів по пенсійній карті не оскаржено відповідачем у встановленому законодавством порядку.
Крім того , щодо розрахунків відповідача ,слід зазначити ,що  в межах укладеного договору, ОСОБА_1 отримував чотири  картки, з використанням яких користувався кредитними  грошовими коштами. 
До матеріалів справи долучено довідку про надані відповідачу картки, строки їх дії. Кожною з цих карток  відповідач фактично користувався. Так,  - картка № НОМЕР_1 (відкриття 27 листопада 2007 року -  строк дії 11/11), активне користування  вбачається в період з  24 січня  2008 року  по 25 листопада 2011 року  та фактично використано грошових коштів - 9 735,30 грн.;     - картка № НОМЕР_4 (відкриття 19 грудня 2011 року - строк дії 09/15), активне користування з 20 грудня 2011 року  по 24 січня 2013 року  та  фактично витрачено грошових коштів  17 НОМЕР_7 , 31грн.;  - картка (міні - кредитка) №  НОМЕР_2   (відкриття 13 серпня 2012 року - строк дії 05/16), активне користування з 15 серпня 2012  року по 21 листопада 2012 року та  фактично витрачено грошових коштів  955, 43 грн.;  - картка №  НОМЕР_3 (відкриття 26 січня 2013 року - строк дії 01/17), активне користування з 14 лютого 2013  року  по 16 лютого 2014 року та   фактично витрачено  грошових коштів  18 НОМЕР_8 , 56 грн. Отже, загальна сума фактично отриманих та використаних на власні потреби ОСОБА_1 грошових коштів в межах спірного договору складає 47 441, 60 грн.
       Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.              
4 ст. 267 ЦК України). 
            Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України). 
          Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
          Так, зі справи вбачається ,що свої зобов*язання за договором банк виконав ,відкрив на ім*я відповідача банківський рахунок та надав йому  картку  «Універсальна»- строк дії останньої картки №  НОМЕР_3   до 01/2017 року,зарахувавши на картковий рахунок кредитні кошти.   
         Отримання кредитного ліміту на платіжну картку,яким ОСОБА_1 користувався, отримуючи гроші з кредитної картки, підтверджено наданим розрахунком заборгованості, а також виписками по особовому рахунку.
         Відповідач отримав  кредитні кошти на картковий рахунок та користувався ними ,але свої зобов*язання за договором належним чином не виконав  ,у зв*язку з чим у нього  перед банком утворилась заборгованість,що підтверджується розрахунком заборгованості .              
Як вбачається  з розрахунку, загальний розмір заборгованості станом на 31 травня 2017 року складає  102 836,72 грн., з яких  сума  заборгованості за кредитом - 7 789,17 грн., сума заборгованості по відсоткам за користування кредитом -  91 336, 42 грн.
Оскільки відповідачем належним чином не виконувались зобов*язання за кредитним договором, строки виконання яких передбачені шляхом внесення щомісячних платежів, у зв`язку з чим позовна давність щодо повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. 
Встановивши, що останній платіж здійснено відповідачем ОСОБА_1 16 лютого 2014   року (погашення заборгованості у розмірі 550 грн.,у тому числі погашення процентів у розмірі 198,25 грн.) , позов пред`явлено (відповідно штампу конверта т.1.а.с. 20)  12 серпня 2016 року,    апеляційний суд дійшов   висновку ,що строк позовної давності не порушено  та існує  наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором : заборгованості за кредитом та  заборгованості за відсотками за користування кредитом . 
Вищевказаного , доводи відповідача судом апеляційної інстанції відхиляються.
Також,як необґрунтовані відхиляються доводи відповідача щодо відсутності у банку права нараховувати проценти після 30 квітня 2015 року  , з посиланням на вимогу банку, яка була  виставлена йому  щодо дострокового повного погашення боргу. Апеляційний суд зазначає,що вимога, на яку посилається ОСОБА_1   не містить посилання  саме  на  спірний кредитний  договір від 18 січня 2008 року , не містить підпис та ПІБ уповноваженої особи, яка її склала, та не містить в собі вимогу в порядку ст. 1050 ЦК України, а зводиться до пропонування провести реструктуризацію наявної загальної заборгованості.
         Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом  в розмірі  91 336,42 грн.,апеляційний суд ,вважає необхідним вимоги позивача задовольнити частково ,виходячи з наступного . 
        Надана позивачем до матеріалів справи заява, складена на ім`я ОСОБА_1   від 18 січня 2008  року про видачу кредиту містить відомості щодо виду кредитної картки.   
        За умовами укладеного між сторонами кредитного договору, які викладені, зокрема у заяві від 18 січня 2008  року підписаної ОСОБА_1 , сторони домовилися, що базова процентна ставка в місяць становить 3% (  36% річних ) . 
         Факт надання в розпорядження відповідачу кредитних коштів  та користування ними підтверджується наданим банком до позовної заяви розрахунком заборгованості за вказаним договором та  наданою  на підтвердження цього розрахунку  випискою з рахунку про рух коштів, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , з якого вбачається активне користування кредитними коштами (зняття та поповнення рахунку), а також довідкою про зміну умов кредитування та розміри кредитного ліміту.
           В межах укладеного кредитного договору № б/н від  18 січня 2008 року  відповідач отримав чотири  кредитні картки:  термін дії останньої  №  НОМЕР_3   до 01/2017 року .
          Частиною 4 статті 1056-1 ЦК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
           Отже, для застосування підвищеної процентної стави банк повинен письмово повідомити боржника та отримати  його  згоду.  
           Відповідно до п.2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою  Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі Правила), реєстроване поштове відправлення - це поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачею розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку. 
          У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
          Відповідно до п. 5.3 Умов та правил банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку відповідно до п. 4.9 цього договору (а.с.13).  
          З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
         Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17.
         З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до п.п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки та не отримано його згоди.  
           Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Таким чином , зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в період з 1 квітня 2015 року в розмірі 43,20% на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.
           Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 43,20% не надано, слід розраховувати суму процентів, виходячи із обумовленої договором ставки 36% річних.
           Як вбачається з матеріалів справи ,позивач з позовом про стягнення заборгованості звернувся ,відповідно відмітки на конверті 12 серпня 2016 року ,при цьому просив стягнути суму заборгованості ,в тому числі і по процентам станом на 31 липня 2016 року ( термін дії останньої  картки №  НОМЕР_3   до 01/2017 року . 
           20 грудня 2017 року позивачем надані уточнення позовних вимог ,де заборгованість за порушення кредитного зобов*язання нараховувалася станом на 31 травня 2017 року . 
          Разом з тим,заперечення відповідача щодо необгрунтованості вимог про стягнення процентів за користування кредитом після пред*явлення до позивача вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12) заслуговують на увагу.
          З урахуванням узгоджених з відповідачем під підпис умов кредитування (без подальших збільшень та змін),відсоткова ставка -36% річних (3% щомісячних) , або 0,1% на день , з 01 квітня 2015 року ( з часу збільшення відсоткової ставки ) по 12 серпня 2016 року (дата пред*явлення позову) : заборгованість за кредитом 7789,17 грн.,днів прострочення 499,відсоткова ставка на день -36%/360= 0,1%.За період з 18 січня 2008 року по 12 серпня 2016 року розрахунок заборгованості за відсотками із урахуванням первисно встановленої відсоткової ставки -36% (без підвищень),буде складати : 7789,17 х 0,1% х 499 = 3886,80 грн. Станом на 01 квітня 2015 року нараховано відсотків до сплати 8574,37 (12 стовбець розрахунку).Внесено коштів на погашення заборгованості з 01 квітня 2015 року -2408,80 грн.Отже, відсотки нараховані за узгодженою відсотковою ставкою 36 % річних та несплачені відповідачем з дня фактичного користування кредитними коштами по 12 серпня 2016 року (день пред*явлення позову) складають 3886,80+8574,37-2408,80= 10 052,37 грн. 
        Таким чином, стяґненню підлягає заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 10 052,37 грн.
         Заперечення відповідача щодо необгрунтованості вимог про стягнення процентів за користування кредитом,  апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки розмір відсоткової ставки за користування кредитом обумовлений в заяві відповідача від 18 січня   2008 року, де міститься його  підпис, що не спростовано відповідачем. 
        Щодо стягнення суми пені та комісії в розмірі 3 711,13 грн. ,нарахованої позивачем за період з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2017 року  ,суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог у вказаній частині,оскільки в наданій банком заяві відповідача від 18 січня 2008 року  обумовлена лише відсоткова ставка за користування кредитними коштами,порядок погашення заборгованості, та відсутні відомості щодо нарахування пені та комісії.

         Щодо судових витрат.
         Відповідно до ст. 382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
          Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
         При зверненні до суду з даним позовом банком сплачено судовий збір в розмірі 1378  (т.1. а.с.1) та заявлені позовні вимоги на загальну суму 102 836,72 грн.
         Оскільки позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом та по процентах за користування кредитом задоволені на суму 17 841,37 грн  (7789 грн.+10 052,37 грн. =17 841,37  грн), що становить 17,35% від розміру заявлених вимог, з ОСОБА_1   на користь банку у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягає стягненню судовий збір у розмірі 239,08 грн. 
          При поданні апеляційної скарги банком сплачено судовий збір в розмірі 2313,83 грн (т.2 а.с.118). Враховуючи розмір задоволених вимог банку за наслідками розгляду апеляційної скарги  з ОСОБА_1   на користь банку у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір у розмірі 401,45 грн .

           Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
          Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
          Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України, є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
         За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2019 року  підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення  про часткове задоволення позовних вимог. 
           Керуючись ст.ст. 374,376,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» – задовольнити частково. 
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2019 року  скасувати повністю та ухвалити нове рішення .
             Позовні вимоги  акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за кредитним договором- задовольнити частково.
             Стягнути з  ОСОБА_1   , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН   НОМЕР_9 , який зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1   на користь акціонерного товариства комерційний банк  «ПриватБанк»  ( 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1» Д» , р/р НОМЕР_10 , код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299  ) заборгованість за кредитним договором  б/н від 18 січня 2008 року ,яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 7 789 (сім тисяч сімсот вісімдесят дев*ять) грн. 17 коп. і з  заборгованості  по процентам за користування кредитом в розмірі  10 052 ( десять тисяч п`ятдесят дві   ) грн 37  коп.
            В іншій частині позовних вимог відмовити. 
             Стягнути з  ОСОБА_1   , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН   НОМЕР_9 , який зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1   на користь акціонерного товариства комерційний банк  «ПриватБанк»  ( 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1» Д » , р/р НОМЕР_10 , код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299  )   витрати з оплати судового збору за подачу позивачем позовної заяви в розмірі  239  ( двісті тридцять дев*ять   ) грн  08 коп. 
             Стягнути з  ОСОБА_1   , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН   НОМЕР_9 , який зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1   на користь акціонерного товариства комерційний банк  «ПриватБанк»  ( 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1» Д » , р/р НОМЕР_10 , код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299  )   витрати  з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 401 (чотириста одна  ) грн  45  коп.
            Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
             Повний текст постанови складений   12  червня  2020 року . 

            Судді: