Ухвала
 
27 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 273/1336/19
 
провадження №61-6418ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н.Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О.М., Білоконь О. В., 
 
розглянув касаційну скаргу Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління  Міністерства юстиції України Пінчук Катерини Анатоліївни, заінтересована особа: ОСОБА_2 , 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління  Міністерства юстиції України Пінчук К. А.
 
Ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано дії старшого державного виконавця Новоград - Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Житомирській області Пінчук К. А., які виразилися у здійсненні нею неправильного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за лютий-травень 2019 року по виконавчим листам № 273/1389/19 виданим Баранівським районним судом Житомирської області від 14 січня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу щомісячно, починаючи з 05 вересня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 вересня 2018 року по 01 серпня 2036 року незаконними.
 
Зобов`язано головного державного виконавця Новоград - Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Житомирській області Пінчук К. А. визначити розмір заборгованості зі сплати аліментів у виконавчих провадженнях № 58214483 та № 58214095 по виконавчих листах № 273/1389/18 від 14 січня 2019 року, здійснивши нарахування аліментів у відповідності до вимог частини другої статті 195 СК України.
 
Судові рішення мотивовані тим, що державним виконавцем в порушення вимог частини другої статті 195 СК України здійснено розрахунок заборгованості боржника по сплаті аліментів виходячи з щомісячного доходу боржника у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, хоча місячний дохід боржника, який не працював на момент виникнення заборгованості, підлягав розрахунку виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. 
 
У квітні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 березня 2020 року.
 
У касаційній скарзі Новоград-Волинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, оскільки в період з 01 лютого 2019 року по 01 травня 2019 року боржником проводилася щомісячна сплата аліментів, у зв`язку з чим була відсутня заборгованість щодо їх сплати, а отже підстави для визначення розміру заборгованості відповідно до положень частини другої статті 195 СК України відсутні.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності неправильності оскаржуваного судового рішення.
 
Частиною першою статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Згідно із частиною третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем в порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику, зокрема, за заявою сторін виконавчого провадження.
 
Частинами другою, третьою статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
 
У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.
 
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
 
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 ,  суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильного висновку, що при здійсненні розрахунку заборгованості    ОСОБА_4 , який не працював на момент виникнення заборгованості, державний виконавець не застосував порядок, встановлений СК України, помилково посилаючись на те, що положення статті 195 СК України не застосовуються при розрахунку заборгованості щодо сплати аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трьох років.
 
Указане відповідає роз`ясненням, яке надано судам у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», відповідно до якого судам необхідно враховувати, що розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, керуючись вимогами статті 74 Закону про виконавче провадження, відповідними нормами сімейного законодавства, а також постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 (з наступними змінами) "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб". При цьому він не може вирішувати питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на факт сплати боржником аліментів у мінімальному розмірі, встановленому у виконавчому листі, як на підставу для не включення вказаного періоду в розрахунок заборгованості не можуть бути враховані Верховним Судом, оскільки базуються на хибному трактуванні норм СК України.
 
Так, в період з 01 лютого 2019 року по 01 травня 2019 року ОСОБА_2 сплачував аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є мінімальним розміром аліментів, визначених судом у виконавчому листі. З огляду на це, державний виконавець при розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за вказаний період вважав, що аліменти сплачено повністю, а розмір щомісячного доходу боржника необхідно визначати виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що розмір щомісячних платежів, що підлягали сплаті боржником за вказаний період, мав бути розрахований виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, заборгованість, яка утворилася внаслідок часткової сплати аліментів, повинна бути врахована при розрахунку заборгованості.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження у судах першої і апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 березня 2020 року підлягає залишенню без задоволення.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління  Міністерства юстиції України Пінчук Катерини Анатоліївни, заінтересована особа: ОСОБА_2 .
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                              Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. М. Осіян
                                                                                                                  О. В. Білоконь