Постанова
Іменем України
 
16 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 442/3458/17
провадження № 61-39867св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Державного підприємства Міністерства оборони України «Аеропорт Львів-2»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року у складі судді Крамара О. В. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У травні 2017 року заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, діючи в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі - КЕВ м. Львова), Державного підприємства Міністерства оборони України «Аеропорт Львів-2» 
(далі - ДП «Аеропорт Львів-2»), звернувся до суду із позовом про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнити та привести у попередній стан самовільно зайняту ними земельну ділянку, площею 0, 14 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно збудованих на цій ділянці будівель і споруд, особисто або за їхній рахунок.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що на підставі державного акта на право користування землею Б № 040542 (ДСК), виданого виконавчим комітетом Дрогобицької районної ради народних депутатів у 1985 році та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право користування землею за № 112, Стрийській КЕЧ (правонаступником якої є КЕВ м. Львова) надано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку, загальною площею 25, 9 га, у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області.
На підставі наказу начальника Дрогобицького гарнізону від 05 грудня 2014 року № 4 зазначена земельна ділянка закріплена за 
ДП «Аеропорт Львів-2».
Зазначене підтверджується відомістю щодо розбіжностей в обліку площі земельних ділянок, які обліковуються за Міністерством оборони України по КЕВ м. Львова та Держгеокадастру у Дрогобицькому районі станом на 15 лютого 2017 року.
З урахуванням наведеного позивач вважав, що земельна ділянка, площею 25, 9 га, у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області перебуває у державній власності та належить до земель оборони, правові засади та порядок використання яких регулюється Законом України «Про використання земель оборони».
Військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону встановлено, що відповідачі самовільно зайняли земельну ділянку, площею 0, 14 га, яка є частиною згаданої земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_1 і перебуває в державній власності та здійснили на ній самочинне будівництво будівель і споруд. 
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Відповідачі заперечували проти позову, вважали позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що позивачами не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджували б заявлені позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів у судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а їх доводи лише ґрунтуються на голослівних припущеннях, у зв`язку з чим не заслуговують на увагу.
Апеляційний суд додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги КЕВ м. Львова фактично дублюють доводи і твердження, які містяться у поданій прокурором позовній заяві, та не містять доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення; які обставини та (чи) докази судом встановлені, досліджені чи оцінені неправильно; які нові обставини та (чи) докази необхідно дослідити в ході апеляційного розгляду справи, тощо.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2018 року, КЕВ м. Львова просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідачі всупереч правилам статей 125, 126 ЗК України самовільно зайняли земельну ділянку, площею 0, 14 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_1, та належить до земель оборони і перебуває в державній власності, здійснили на ній самочинне будівництво будівель і споруд, а тому таке порушення підлягає усуненню відповідачами особисто або за їхній рахунок. Заявник вважає, що вимоги позовної заяви підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У листопаді 2018 року надійшли пояснення на касаційну скаргу КЕВ м. Львова, у яких ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суддів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. ОСОБА_1 зазначає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, нормах матеріального та процесуального права.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для встановлення фактичних обставин справи. 
Обставини справи судами не встановлювалися.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі КЕВ м. Львова, ДП «Аеропорт Львів-2», просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення та приведення у попередній стан. Виходячи з описаних у позовній заяві обставин, відповідачі нібито звели будівлі та споруди на самовільно захопленій земельній ділянці, яка є державною власністю.
Отже, відповідно до змісту позовної заяви, спір стосується права власності позивача на земельну ділянку, яка, на його переконання, самовільно зайнята відповідачами.
Верховний Суд врахував, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19) зазначила, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження 
№ 12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі 
№ 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 ЦК України, є неефективними.
Особа, яка звернулася до суду з позовом про повернення земельної ділянки, знесення самочинного будівництва на ній, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, порушення прав позивача як власника саме відповідачем.
Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч вимогам процесуального закону, не здійснили повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи, не надали оцінку наявним у справі доказам, не навели мотивів їх прийняття чи відхилення, що має наслідком не встановлення фактичних обставин справи, не з`ясовували питання, що є підставою та предметом позову, предметом доказування, який спосіб захисту є ефективним за фактичних обставин справи, а отже судами не здійснено розгляд справи по суті заявлених позовних вимог, позовні вимоги не вирішено.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004 року). Аналогічні правила передбачені і у статті 89 ЦПК України.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).
В оцінці доводів касаційної скарги, правильності оскаржуваних судових рішень Верховний Суд врахував, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - це ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку.
Таким чином, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не виконали основне завдання - здійснення правосуддя, а тому відповідно до статті 411 ЦПК України рішення суду першої інстанції та апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін, дати оцінку усім доказам у справі, ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задовольнити.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко