Ухвала
 
01 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 569/12820/17
провадження № 61-38127св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «ІМЕКСБАНК»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2017 року у складі судді Куцоконя Ю. П. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Шимківа С. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» (далі - ПАТ «ІМЕКСБАНК», банк) про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона з 05 січня 2007 року працювала у ПАТ «ІМЕКСБАНК» та звільнена відповідно до наказу від 22 квітня 2015 року № 1397-к у зв`язку із скороченням штату. Під час звільнення їй не була виплачена заробітна плата за період з 01 квітня до 22 квітня 2015 року у розмірі 1 100, 00 грн, вихідна допомога в розмірі 1 728, 84 грн та компенсація за невикористану щорічну відпустку за період з 26 листопада 2012 року до 23 квітня 2015 року в сумі 2 384, 56 грн.
Вважала, що з відповідача підлягають стягненню на її користь зазначені суми, а також відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
До початку розгляду справи по суті позивач подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій вона зазначала, що нею написано уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК» заяву про визнання її кредитором, яка разом з іншими колишніми працівниками банку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлена 18 червня 2015 року на адресу банку рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Зазначений лист відповідачем отримано 22 червня 2015 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.
Вважала, що нею дотримано вимоги статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо звернення з вимогами до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК». Натомість, відповідач всупереч положенням частини другої статті 45 цього Закону не включив заборгованість за заробітною платою перед нею у реєстр вимог кредиторів на підставі поданої нею заяви.
На підставі наведеного, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК» внести її до реєстру кредиторів ПАТ «ІМЕКСБАНК» другої черги з виплати заборгованості за заробітною платою у розмірі 5 501, 66 грн та стягнути з ПАТ «ІМЕКСБАНК» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 1 100, 00 грн, вихідну допомогу в сумі 1 728, 84 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2 384, 56 грн та суму заборгованості середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку у розмірі 45 525, 85 грн, разом 50 739, 25 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначив, що у банку запроваджено ліквідацію, а тому примусове стягнення коштів з банку не може бути здійснено. Відповідач визнав, що банк має заборгованість за заробітною платою перед ОСОБА_1 у сумі 5 501, 66 грн, однак, оскільки ОСОБА_1 у встановлений законодавством строк не звернулася до банку із заявою про включення її до реєстру кредиторів з вимогами по заборгованості із заробітної плати, вважав, що правові підстави для виплати їй заборгованої заробітної плати відсутні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Рівненського міського суду Рівненського області від 19 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК» внести ОСОБА_1 до реєстру кредиторів ПАТ «ІМЕКСБАНК» другої черги з виплати заборгованості за заробітною платою у розмірі 5 501, 66 грн. Стягнуто з ПАТ «ІМЕКСБАНК» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 1 100, 00 грн, вихідну допомогу в сумі 1 728, 84 грн, компенсацію за невикористану відпустку у сумі 2 384, 56 грн та суму заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 525, 85 грн, а всього 50 739, 25 грн. Стягнуто з ПАТ «ІМЕКСБАНК» в дохід держави 640, 00 грн судових витрат у справі, що складаються з судового збору.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позивачем дотримано вимоги, встановлені частиною п`ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо звернення з вимогами до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України з ліквідації ПАТ «ІМЕКСБАНК». Однак, відповідач всупереч положенням частини другої статті 45 цього Закону не включив заборгованість за заробітною платою перед позивачем у реєстр вимог кредиторів на підставі поданої ним заяви про визнання ОСОБА_1 кредитором другої черги. Оскільки обмеження, встановлені у пункті 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюють свою дію на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, тому трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать їй від банку в день звільнення, були порушені відповідачем, а відтак, у позивача виникло право і на отримання компенсаційної виплати, встановленої статтею 117 КЗпП України, і таке порушене право підлягає захисту.
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ІМЕКСБАНК» задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2017 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ПАТ «ІМЕКСБАНК про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку, про зобов`язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК» внести ОСОБА_1 до реєстру кредиторів ПАТ «ІМЕКСБАНК» другої черги. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судовий збір у сумі 640, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК» витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 861, 31 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що відправником у наданій ОСОБА_1 копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення значиться ОСОБА_2 , у ньому відсутній опис вкладення, а тому таке повідомлення не може беззаперечно свідчити про отримання 22 червня 2016 року ПАТ «ІМЕКСБАНК» крім заяви відправника ще й заяви позивача. Будь-яких інших доказів направлення відповідачу заяви про включення до реєстру кредиторів ПАТ «ІМЕКСБАНК» позивачем суду не надано.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 525, 85 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, постанову суду апеляційної інстанції скасувати повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Зазначає, що апеляційний суд не врахував наявні у матеріалах справи письмові докази на обґрунтування заявлених позовних вимог про зобов`язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК».
Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не врахував положень частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у червні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки. 
Верховним Судом встановлено, що провадження за касаційною скаргою відкрито помилково, оскільки її подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2018 року (на час подання касаційної скарги) - 1 762, 00 грн.
Ціна позову у цій справі щодо стягнення грошових коштів становить 50 739, 25 грн, яка станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762, 00 грн х 100 = 176 200, 00 грн).
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії. 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Предметом спору у справі є вирішення вимог про стягнення заборгованості за заробітною платою та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Спір у зазначеній справі не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Верховним Судом враховано, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.
Отже, зазначена справа є малозначною, а тому виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції.
Касаційна скарга не містить посилання на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити. Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.
Наведені висновки Верховного Суду щодо наявності підстав закриття касаційного провадження як помилково відкритого також узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 826/16892/17 (провадження 
№ 11-953апп18).
З урахуванням наведеного, оскільки Верховним Судом помилково відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, касаційне провадження необхідно закрити.
Верховний Суд додатково роз`яснює заявнику, відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» про стягнення заборгованості за заробітною платою, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 03 травня 2018 рокузакрити.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     О. В. Ступак
 
Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков
 
А. С. Олійник
 
С. О. Погрібний
 
В. В. Яремко