ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

04 березня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №589/1752/18 
Номер провадження 22-ц/816/619/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Орлова І. В. 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»
на заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року в складі судді Литвинко Т.В., ухваленого в м. Шостка,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 14 грудня 2005 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 10200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позивач зазначав, що оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при встановленні та зміні кредитного ліміту, зміні процентної ставки, нарахуванні пені та штрафу за порушення відповідачем зобов`язань банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг.
Посилаючись на те, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість станом на 24 січня 2019 року на загальну суму 47846 грн 97 коп., з яких: 7808 грн 21 коп. – заборгованість за тілом кредиту; 5076 грн 26 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 32207 грн 88 коп. – пеня, а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн – штрафу (фіксована частина), 2254 грн 62 коп. – штрафу (процентна складова).

Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14 грудня 2005 року в розмірі 7808 грн 21 коп. та суму сплаченого при подачі позову судового збору у відсотковому співвідношенні до задоволених позовних вимог в розмірі 287 грн 54 коп., загалом визначивши до стягнення 8095 грн 75 коп.
Вказане заочне рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом позивач оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а в іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.
В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не дотримався засад змагальності сторін, так як послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не маючи обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача, що, на думку позивача, є безпідставним. Крім того, позивач зауважив, що відсутність підпису відповідача на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву від 14 грудня 2005 року, в якій чітко зазначено базову процентну ставку за користування кредитним (а саме 3% річних), користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. 
В апеляційній скарзі також наголошується, що місцевий суд оскарженим рішенням порушив принципи платності кредитного договору та стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ураховуючи, що заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 7808 грн 21 коп., а також щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені 32207 грн 88 коп. і штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн – штрафу (фіксована частина), 2254 грн 62 коп. – штрафу (процентна складова) позивачем не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України заочне рішення суду в зазначеній частині не є предметом апеляційного перегляду.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2005 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 10200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 12).
До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 13-27).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість  ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 24 січня 2019 року становить 47846 грн 97 коп. і складається із: заборгованості за тілом кредиту – 7808 грн 21 коп.; заборгованості за нарахованими відсотками– 5076 грн 26 коп.; пеня – 32207 грн 88 коп.; а також штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн – штрафу (фіксована частина), 2254 грн 62 коп. – штрафу (процентна складова) (а.с. 71-76).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами у сумі 5076 грн 26 коп., суд першої інстанції, установивши обставини того, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд вирішив справу відповідно до вимог статей 207, 626, 628, 638, 526, 633, 634, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України.
Також, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано враховував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Зокрема, установивши обставини того, що у заяві позичальника від 14 грудня 2005 року процентна ставка не зазначена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, отримуючи 14 грудня 2005 року кредитну картку, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначених в цих документах розмірах і порядку нарахування, що додані банком до позовної заяви.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (видачі відповідачу кредитної картки від 14 грудня 2005 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21 лютого 2018 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги, що в анкеті-заяві, підписаній відповідачем, вказано базову процентну ставку за користуванням кредитом, колегія суддів зауважує, що зі змісту доданої позивачем до позовної заяви копії заяви від 14 грудня 2005 року не можливо встановити, чи містить вона відповідні умови стосовно процентної ставки за користування кредитними коштами, оскільки вказана заява неналежної якості, а іншої заяви банком суду надано не було.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг за кредитною карткою, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
У зв`язку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що за умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачена оплата за користування кредитом у вигляді сплати відсотків, так як позивач не довів належними і допустимими доказами факту встановлення сторонами умов кредитного договору з визначенням у ньому розміру процентної ставки за користування кредитними коштами.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, так як відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін з огляду на обставини того, що відповідач не заперечував проти пред`явлених до нього позовних вимог також не заслуговують на увагу колегії суддів, ураховуючи той факт, що направлені за зареєстрованим місцем проживання відповідача копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з додатками повернулись до суду першої інстанції (а.с. 50), у зв`язку з чим суд провів заочний розгляд справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зауважує про наступне.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Таким чином, установивши обставини того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 грудня 2005 року шляхом підписання заяви-анкети, так як позивач не довів належними і допустимими доказами факту того, що саме з цими умовами був ознайомлений відповідач під час укладення кредитного договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.
За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив заочне рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

І.В. Орлов