Справа №591/2112/20 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.	
Номер провадження 33/816/243/20 	Суддя-доповідач Матус В. В. 	
Категорія  185 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року суддя Сумського апеляційного суду Матус В. В. ,з участю ОСОБА_1 , захисника Холодова С.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Холодова С.Е. на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 09 квітня 2020 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , 
визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 44 – 3 та ст. 185 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 36 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн, - 

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови судді, 09 квітня 2020 року о 09 год. 22 хв. в м. Суми по вул. Харківській, в районі буд. № 2/2, ОСОБА_1 перебував у громадському місці без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема, респіратора або захисної маски, а також перебував на вулиці без документів що посвідчують особу, чим було порушено підпункт 1 пункту 2 та підпункт 16 пункту 2 постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року та вчинення адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44 – 3 КУпАП.
Крім того, ОСОБА_1 перебуваючи 09 квітня 2020 року о 09 год. 58 хв. в м. Суми по вул. Харківській, в районі буд. № 2/2, перебуваючи у громадському місці, в стані алкогольного сп?яніння, вчинив злісну непокору законній вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а саме, не припинив лаятися нецензурною лайкою, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.  
В поданій апеляційній скарзі захисник Холодов С ОСОБА_2 не погоджується з прийнятою постановою судді та просить її скасувати, як незаконну, а провадження по справі закрити, у зв`язку з відсутністю в її діях ОСОБА_1 складів адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 44 – 3, 185 КУпАП.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що із відеозаписів долучених до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , під час розмови з працівниками поліції, затриманні та складанні відносно нього протоколу був у масці, а тому в діях останнього відсутнє порушення вимог постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року. Також, зазначає, що оскільки в державі не було запроваджено надзвичайний стан, тому положення урядової постанови № 211 від 11 березня 2020 року, в частині обмеження конституційних прав осіб, є незаконними, а тому і юридичних наслідків за відсутність у особи із собою документів, що посвідчують її особу, не має наставати. Вказує і на відсутність в діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.  
Вислухавши ОСОБА_1 та його захисника Холодова С.Е. на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи поданої апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з?ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов?язаний з?ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з?ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Розглядаючи справу, суддя дійшов до передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44 – 3 КУпАП.
Відповідно до ст. 44 – 3 КУпАП, порушення правил щодо карантину людей, санітарно - гігієнічних, санітарно - протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.
Відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері захисту населення від інфекційних хвороб, в тому числі, належить координація та спрямування роботи міністерств, інших органів виконавчої влади.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року за № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було передбачено ряд заборон, в тому числі, заборону, перебувати на вулицях без документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус.
Таким чином, під час запроваджених карантинних заходів на осіб було покладено додаткові обов`язки, мати при собі документи, для швидкої ідентифікації вказаних осіб. 
Висновок судді суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, за зазначених у постанові обставинах, обґрунтовувався протоколом про адміністративне правопорушення від 09 квітня 2020 року серії АА 651311 та  відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції (а. с. 9), згідно яких працівниками поліції на місці зупинки пропонувалося ОСОБА_1 надати для перевірки документи.
В той же час, ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснив, що дійсно не мав документів, які посвідчували його особу, але зазначені документи були у нього в мобільному додатку «Дія», які він пропонував показати працівникам поліції, які не звернули на це уваги.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було допитано в якості свідка ОСОБА_3 , який пояснив, що на відеозаписах працівників поліції були не повністю зафіксовані всі обставини події.
Так, свідок зазначив, що на велосипеді під?їхав ОСОБА_1 , який заявив, що готовий бути свідком щодо відсутності можливого правопорушення з боку ОСОБА_3 .  На обличчі у нього була захисна маска. На вимогу працівників поліції ОСОБА_1 повідомив, що з собою документів не має, однак він може їх продемонструвати працівникам поліції у електронному вигляді, у додатку «Дія».
Працівники поліції відмовилися від перегляду таких документів і коли ОСОБА_1 почав стверджувати про незаконність дій працівників поліції, працівники поліції вирішили затримати його. ОСОБА_1 жодного спротиву не чинив, непокори не виявляв. Погоджувався проїхати з працівниками поліції до відділку, на їх вимогу, прохаючи не залишати без нагляду свій велосипед. 
Аналогічні пояснення в суді апеляційної інстанції надав і сам ОСОБА_1 , пояснивши, що дійсно з собою документів у паперовому вигляді у нього не було і коли він вирішив показати працівникам поліції їх у додатку «Дія», останні відмовилися дивитися та затримали його. 
Відповідно до постанови КМУ від 23 жовтня 2019 року № 956 «Про реалізацію експериментального проекту щодо застосування електронного посвідчення водія та електронного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу», відповідно до якого електронного посвідчення водія та електронного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу можуть пред`являтися поліцейським замість посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виготовлених на бланках, для підтвердження водієм права керування та права користування транспортним засобом.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що у працівників поліції були відсутні підстави для висновку про порушення ОСОБА_1 карантинних обмежень при відсутності у останнього документів у паперовій формі, оскільки з врахуванням змін до законодавства, документи в електронній формі прирівнюються до паперових і відповідно пред?явлення електронних документів в додатку «Дія» повинно було поліцейськими бути прирівняне до їх пред?явлення у паперовому вигляді.
Отже, в діях ОСОБА_1 відсутнє порушення підпункт 1 пункту 2 та підпункт 16 пункту 2 постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року, а отже в діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44 – 3 КУпАП.
Щодо висновків судді з приводу відсутності в діях ОСОБА_1 порушень підпункту 1 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року за № 211, зокрема, заборони з 6 квітня 2020 року перебувати в громадських місцях без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора або захисної маски, у тому числі виготовлених самостійно, оскільки наявність індивідуальних засобів захисту у ОСОБА_1 прямо підтверджується відеозаписами наданими працівниками поліції. 
З зазначених відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 був з маскою на обличчі, як з самого початку спілкування з працівниками поліції, так і до часу його виходу з приміщення Сумського відділку поліції, куди останній був доставлений працівниками поліції після адміністративного затримання.  
За таких обставин, висновок судді суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого 44 – 3 КУпАП (в частині відсутності з собою документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство чи її спеціальний статус) є не обґрунтованим і вмотивованим, разом з тим висновки судді, в частині наявності у ОСОБА_1 з собою засобів індивідуального є правильними.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає і помилковими висновки судді з приводу наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.
Так, статте 185 КУпАП передбачена відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов?язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв?язку з їх участю в охороні громадського порядку.
Суть дій, що складають об?єктивну сторону вище зазначеного адміністративного правопорушення розкрито як в рішенні КСУ від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011 так і в ПП ВСУ № 8 від 26 червня 92 року «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров?я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів», де під злісною непокорою розуміють відмову від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов?язків, члена громадських формувань з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв?язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.
Висновок судді суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні вище зазначеного правопорушення базувався на протоколі про адміністративне правопорушення від 09 квітня 2020 року серії АА 651088 (а. с. 1), відеозаписах з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції (а. с. 3).
Із відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 під?їхав на велосипеді в час, коли працівники поліції здійснювали оформлення адміністративних матеріалів відносно іншого водія, а оскільки водій відносно якого поліцейські здійснювали оформлення матеріалів був категорично не згоден з такими діями поліцейських, то ОСОБА_4 висловив свою думку працівникам поліції, що їх дії є незаконними. На що працівники поліції попередили ОСОБА_1 про наявність у них підозри, що він перебуває в стані алкогольного сп?яніння і що в такому стані зоборонено керувати транспортним засобом, яким є і його велосипед. Нащо останній висловився нецензурно і намагався покинути місце зупинки, однак працівниками поліції було пред?явлено вимоги про надання документів, що підтверджують особу ОСОБА_1 ,  та в подальшому ОСОБА_1 було затримано і доставлено до відділку поліції. 
Разом з тим, з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не чинив спротиву, погоджувався проїхати до відділку поліції, але вимагав від працівників поліції аби ті забезпечили схоронність його майна – велосипеда, в той час, коли він буде перебувати у відділку поліції. Працівники поліції відмовилися забирати велосипед, після цього на ОСОБА_4 було одягнуто кайданки і примусово доставлено до відділення поліції.
Аналогічні пояснення надав як сам ОСОБА_1 так і свідок ОСОБА_5 , які підтвердили обставини зафіксовані на відеозаписах, а також те, що працівники поліції відмовилися вжити заходів щодо збереження схоронності майна ОСОБА_4 , на час його відсутності, або ж покласти до багажника свого автомобіля велосипед і привезти його до відділка.
На думку суду апеляційної інстанції, за таких обставин справи, коли працівники поліції демонструють повне не бажання зберегти майно особи, яка могла тривалий час з ними перебувати у відділку і майно якої могло бути пошкоджене чи втрачене і лише завдяки небайдужим громадянам воно було збережене, свідчить про відсутність злісної непокори вимогам поліцейського.
В даному випадку як з пояснень ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_5 , а також із відеозаписів працівників поліції вбачається, що основною вимогою ОСОБА_1 було забезпечення працівниками поліції збереження його майна, за час коли він з ними перебуватиме у відділку поліції.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ та ст.1 Першого протоколу до конвенції, остання містить три чітких норми:
- принцип мирного володіння майном;
- позбавлення власності та містить умови такого позбавлення;
- право держав здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.
Ці норми не є окремими, вони пов`язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України».
У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2  визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). 
Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії»).
Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов`язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).
Таким чином, суд апеляційної інстанції аналізуючи дані обставини справи та практику ЄСПЛ щодо права особи на мирне володіння майном приходить до висновку, що в даному випадку працівниками поліції фактично було здійснено втручання в права особи на мирне володіння майном (велосипедом), оскільки такого роду дії носили загрозу для майна ОСОБА_4 , а саме, залишення велосипеда на одній з найбільших вулиць міста само по собі створювало загрозу для такого майна.
Суд апеляційної інстанції вважає, що здійснюючи захист своєї власності ОСОБА_1 мав повне право вимагати від працівників поліції, як представників, влади вчинити дії направлені на забезпечення схоронності його майна, при цьому, у суду апеляційної інстанції викликає обґрунтовані сумніви співмірність застосованих працівниками правоохоронного органу заходів при втручанні у право власності особи.
Суд апеляційної інстанції вважає, що за наявності у поліцейських підозри, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп?яніння керуючи велосипедом, який згідно п. 1 постанови КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про Правила дорожнього руху» є  транспортним засобом, яким заборонено керувати у стані сп?яніння, тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський мав право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують її особу, оскільки на той час відносно ОСОБА_1 існувало достатньо підстав вважати, що він вчиняє правопорушення, однак ці права поліцейських ніяким чином їх не звільняли від обов?язку зберегти майно ОСОБА_4 у разі доставлення його до відділку поліції.
Таким чином, співставляючи дії ОСОБА_1 та працівників поліції, як з приводу забезпечення схоронності майна, так і з приводу виконання вимог працівників поліції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії ОСОБА_1 , саме за даних умов справи, не можна було розцінювати як злісну непокору працівникові поліції.
З у рахуванням викладеного приходжу до переконання, що у справі відсутні достатні докази вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 44 – 3 та 185 КУпАП.
На всі вищевикладені обставини при вирішенні справи суддя уваги не звернув, що призвело до винесення необґрунтованої постанови без встановлення усіх обставин справи.
Отже, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбачених ст. ст. 44 – 3 та 185 КУпАП.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Більш того, згідно ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв?язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.
За таких обставин, відповідно до чинного законодавства України всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_1 також тлумачаться на його користь.
Відповідно до ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суддя апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що постанова КМУ від 11 березня 2020 року за № 211 не відповідає вимогам Конституції України суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення суд позбавленої законної можливості робити висновки про законність та обґрунтованість нормативно – правових актів, в томі числі постанов КМУ, а тому апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.
Таким чином, постанову судді суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не можна вважати законною та обґрунтованою, тому це судове рішення підлягає скасуванню у зв?язку з відсутністю в його діях складів адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 44 – 3 та 185 КУпАП, а справа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП  – закриттю, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу. 
Керуючись ст. 294 КУпАП України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Холодова С.Е ОСОБА_6 –задовольнити частково. 
Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 09 квітня 2020 року про визнання винуватим ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 44 – 3 КУпАП та ст. 185 КУпАП – скасувати.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. ст. 44 – 3, 185 КУпАП – закрити, у зв?язку з відсутністю складів адміністративних правопорушень.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Матус В. В.