ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6101/19  Номер провадження 22-ц/814/582/20	Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М,
за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 грудня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 09:54:09 год. до 10:08:13 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 16 грудня 2019 року) у справі за позовом Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 про виселення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

                                     В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року КП «ЖЕО-2» звернулося до суду з вказаним позовом, просило виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування вказаного позову посилалось на те, що відповідач проживає у спірній квартирі без належних правових підстав і не бажає виселятись.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 12 грудня 2019 року позов задоволений: виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради судовий збір у розмірі 1 921 грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що він з 2008 року вселився і проживає у спірній квартирі за згодою ОСОБА_2 (колишнього квартиронаймача), з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах, зробив ремонт, оплачує комунальні послуги, на його ім`я оформлений технічний паспорт на квартиру. 

       25 лютого 2020 року апеляційним судом отримані доповнення до апеляційної скарги, проте вони не можуть враховуватися, оскільки подані поза межами строку на апеляційне оскарження рішення суду (ч.1 ст.364 ЦПК України). 

У відзивах на апеляційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, КП «ЖЕО №2» навели свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення без змін.      

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що балансоутримувачем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , є КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради.
Квартира АДРЕСА_2 належить до комунальної власності.
Відповідно до довідки КП «ЖЕО№2» від 01 листопада 2019 року у кв. АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_3 - квартиронаймач, яка 03 березня 2018 року знята з реєстрації у зв`язку зі смертю та ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю (а.с.19).
Інші особи в квартирі не зареєстровані.
Листом Виконавчого комітету Полтавської міської ради № 04.2.2-39/2/1441 від 28.08.2019 року надано КП «ЖЕО-2» доручення щодо вжиття заходів шляхом звернення до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 з самовільно зайнятого жилого приміщення, для здійснення Виконкомом повноважень щодо заселення зазначеної квартири (а.с.17).
Актом комісії у складі начальника дільниці № 3 КП «ЖЕО № 2» ОСОБА_4 , майстра тех. дільниці № 3 КП «ЖЕО №2» ОСОБА_5 , юриста КП «ЖЕО №2» Мироненко Н. Г. від 26 вересня 2019 року встановлено, що в зв`язку зі смертю основного квартиронаймача квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 727, та враховуючи, що в квартирі інших зареєстрованих осіб не має, та з метою схоронності житлового фонду, відповідно до пункту 2.6 Статуту КП «ЖЕО №2», працівниками підприємства здійснено перевірку на предмет факту проживання осіб у вищезазначеній квартирі. В ході перевірки встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 фактично проживає без належних правових підстав ОСОБА_1 (а.с.18).
01.10.2019 року за вих.№ 635 КП «ЖЕО-2» направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , припис з вимогою надати документи, які підтверджують надання йому права користування спірною квартирою або звільнити її до 10.10.2019 року. Попереджено про наслідки невиконання даного припису (а.с.21).

Задовольняючи позовні вимоги КП «ЖЕО-2», суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позовних вимог, встановив, що відповідач у підтвердження своїх заперечень не надав належних доказів того, що він визнаний членом сім`ї наймача ОСОБА_2 або за ним визнано право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з таких міркувань.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У рішенні ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року по справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» сформульоване правило про те, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Отже, ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Як убачається з матеріалів справи, позивач як особа, уповноважена власником майна, вимагає виселення відповідача із житлового приміщення, що належить громаді м.Полтави, з тих підстав, що останній проживає у ньому без законних підстав.
Заперечуючи проти позову, відповідач наполягає на тому, що він має право проживати (користуватися) спірною квартирою, оскільки тривалий час проживає у ній за згодою колишнього квартиронаймача, з якою перебував у фактичному шлюбі.
Отже, існує конфлікт приватного і публічного інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності (ст.12 ЦПК України), кожна сторона має підтвердити належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень (ст.77 - ст.81 ЦПК України).
Жоден з доводів заперечень відповідача не підтверджений доказами, матеріали справи не містять відомостей про те, що у відповідача існували певні об`єктивні перешкоди в реалізації права на захист проти пред`явленого позову або ж про те, що суд не виконав (порушив) приписи ч.5 ст.13 ЦПК України. 
Відповідач по справі обмежився усними запереченнями проти позову, що не може бути достатнім для висновку про наявність у нього законного права на користування спірним житлом. 
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону - відповідності до вимог ст.89 ЦПК України дав об`єктивну оцінку доказам, що надані у справу, і правильно застосував норми матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини. 
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2020 року.

     Головуючий суддя                                                    О. А.Лобов  

     Судді                                                                          А.І.Дорош

В.М. Триголов