УХВАЛА

03 червня 2020 року 
м. Київ

Справа №  911/2421/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова   Є.   В.- головуючого, Мачульського Г. М., Кушніра І. В.,
секретар судового засідання - Астапова Ю. В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 та рішення Господарського суду Київської області від 23.12.2019 у справі 

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради про стягнення 1 461 167,96 грн, 

за участю представників:
позивача - Болдін В. В. (адвокат);
відповідача - не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (далі - КП   "Києво-Святошинська тепломережа") про стягнення 1 257 118,39 грн основного боргу, 159 216,20 грн пені, 1 3672,58 грн - 3 % річних і 31 160,79 грн інфляційних втрат. 

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за укладеним між ними договором про транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01.04.2016 № 1604000595 в частині здійснення оплати послуг, наданих у період з листопада 2018 року по квітень 2019 року включно.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.12.2019 (суддя Конюх   О.   В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 (колегія суддів: Попікова О. В., Євсіков О. О., Корсак В. А.), позов задоволено частково.

Вирішено стягнути з КП "Києво-Святошинська тепломережа" на користь АТ   "Укртрансгаз" 1 212 521,57 грн основного боргу, 151 451,73 грн пені, 12 931,63 грн - 3 % річних і 23 205,36 грн інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовлено. 

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено надання відповідачеві послуг з транспортування природного газу у період з листопада 2018 року по квітень 2019 року включно на загальну суму 1 257 118,39 грн, яка не сплачена відповідачем, що є підставою для її стягнення.

Встановлюючи суму основного боргу суди зазначили про неправильне віднесення позивачем оплати за платіжним дорученням від 27.12.2018 № 1736 до оплати заборгованості замовника, що виникла раніше за попередні періоди надання послуг. При цьому суди виходили з того, що зазначення у платіжному дорученні від 27.12.2018 № 1736 таких реквізитів як договір № 1604000595 та рахунок від 30.11.2018 № 11-18-1604000595, свідчить про наявність відомостей щодо періоду надання послуг, оскільки наявний в матеріалах справи акт від 30.11.2018 № 11-18-1604000595, на який є посилання у платіжному дорученні, складений за результатами надання послуг з транспортування природного газу, містить дані про період надання цих послуг - листопад 2018 року, їх обсяг - 224,556 тис.м3, тариф - 165,50 грн за 1   000 м3, вартість - 44 596,82 грн, підписаний та скріплений печатками обох сторін. Суди вважали, що ці обставини спростовують доводи позивача щодо наявності підстав для зарахування відповідного платежу у рахунок оплати заборгованості за попередні періоди через те, що замовник у платіжному дорученні не зазначив період, за який здійснюється оплата. 
Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення пені, 3 % річних і інфляційних втрат, суди дійшли висновку про часткове задоволення зазначених вимог з урахуванням їх правильного розрахунку, здійсненого місцевим господарським судом.

У касаційній скарзі КП "Києво-Святошинська тепломережа" наголошує на помилковості висновку судів про зарахування сплачених відповідачем коштів у сумі 44 596,82 грн як оплату боргу за спірний період, оскільки ці кошти було зараховано в сплату боргу, що існував раніше, оскільки відповідач у платіжному дорученні не вказав період за який сплачується заборгованість, тому на думку позивача, зазначена сума боргу підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на викладене, КП "Києво-Святошинська тепломережа" просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 44 596,82 грн основного боргу, 7 764,47 грн пені, 7 955,43 грн інфляційних втрат і 740,95 грн - 3 % річних, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

При цьому скаржник посилається на застосування судом апеляційної інстанції положень статті 534 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, наведеного у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18. Підставою касаційного оскарження КП "Києво-Святошинська тепломережа" навело пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 13.04.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 911/2421/19 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява №   24402/02, § 27, 20.05.2010).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, § 24, 09.10.1979 та "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, § 43, 15.02.2000).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення ЄСПЛ у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", заява № 9562/81, § 56, 02.03.1987.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №   910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №   910/3040/16).

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно зі статтею 534 ЦК України, на неоднакове застосування якої апеляційним судом посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. 

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норм права (статті 534 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18, оскільки підстави позовів у зазначеній справі та справі №   911/2421/19 і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 

Так, у даній справі суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення боргу в сумі 44 596,82 грн, у зв`язку з неправомірним віднесенням позивачем оплати за платіжним дорученням від 27.12.2018 № 1736 до оплати заборгованості замовника, що виникла раніше за попередні періоди надання послуг, зважаючи на таке.

Зазначення у платіжному дорученні від 27.12.2018 № 1736 таких реквізитів як договір № 1604000595 та рахунок від 30.11.2018 № 11-18-1604000595, свідчить про наявність відомостей щодо періоду надання послуг, оскільки наявний в матеріалах справи акт від 30.11.2018 № 11-18-1604000595, на який є посилання у платіжному дорученні, складений за результатами надання послуг з транспортування природного газу містить данні про період надання цих послуг - листопад 2018 року, їх обсяг - 224,556 тис.м3, тариф - 165,50 грн за 1 000 м3, вартість - 44 596,82 грн, підписаний та скріплений печатками обох сторін. 

Оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 44   596,82 грн судами було відмовлено, то відповідно розрахунок пені, інфляційних втрат і 3 % річних, суди здійснили виходячи із суми боргу, який підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. 

Тобто у даній справі судові рішення ухвалені за результатами оцінки всіх наявних у матеріалах справи доказів.

Натомість у справі № 911/2630/18, де предметом позову є стягнення заборгованості за невиконанням відповідачем договірних зобов`язань з оплати вартості поставленого товару, Верховний Суд скасовуючи ухвалені у справі рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив, що поза увагою господарських судів попередніх інстанцій залишилось те, що у відомостях про призначення платежу лише вказано, що оплата відбувалася згідно договору № 1І029909 від 01.05.2015, що у свою чергу унеможливлює достеменно встановити та стверджувати за якими саме видатковими накладними здійснювалась оплата ураховуючи те, що правовідносини між сторонами є сталими та триваючими.

Верховний Суд виходив з того, що судами під час розгляду справи №   911/2630/18 достеменно не встановлено таке: в який період та в якому обсязі здійснена позивачем поставка товару з огляду на триваючий характер правовідносин сторін; чи було сплачено відповідачем кошти за весь фактично поставлений товар за договором чи лише щодо його частини, і якщо так, то за які саме періоди; чи здійснювалось при проведенні оплат зарахування у погашення раніше існуючого боргу тощо.

Крім того, направлення справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в ній. 

За таких обставин доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом відповідного висновку Верховного Суду у справі №   911/2630/18 не знайшло підтвердження, а касаційне провадження підлягає закриттю на підставі наведеного припису пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 314 ГПК України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 та рішення Господарського суду Київської області від 23.12.2019 у справі № 911/2421/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                           Є. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. Мачульський
                                                                                                             
Суддя                                                                                           І. Кушнір