Ухвала
 
16 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 748/3011/19
 
провадження № 61-6233ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Білоконь О. В., 
 
розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області                       від 20 грудня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду                     від 03 березня 2020 року у справі за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» на дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 58462744,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Еко»                 (далі - ТОВ «Еко») звернулося до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Насолевець Ю. С., в якій просило визнати протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 16 вересня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу, визнати протиправною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, зобов`язати державного виконавця здійснити дії, передбачені статтями 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження», які спрямовані на виконання вироку суду щодо стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості у розмірі 5 955,36 грн.
 
Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, у задоволенні скарги ТОВ «Еко» відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що державним виконавцем здійснено всі необхідні заходи, спрямовані на виконання рішення суду в межах своїх повноважень, та прийнято постанову про повернення виконавчого документа з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.
 
У квітні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Еко» на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року.
 
У касаційній скарзі ТОВ «Еко», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
 
Судами встановлено, що державним виконавцем після відкриття виконавчого провадження № 58462744 було здійснено виклик боржника, отримано відповіді від Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України про відсутність відомостей стосовно місця роботи боржника, отримання ним доходів, пенсії, наявності у нього рахунків. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповіді державного підприємства «Національні інформаційні системи», а також акта, складеного за місцем проживання боржника, останній не має нерухомого та рухомого майна, на яке може бути звернено стягнення. Постанова державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника була повернута без виконання державною установою «Чернігівський слідчий ізолятор» у зв`язку з відсутністю доходу боржника, який відбуває покарання у зазначеній установі. 
 
Таким чином, головним державним виконавцем Насолевець Ю. С. було здійснено всі необхідні заходи, спрямовані на виконання рішення суду в межах своїх повноважень, що свідчить про наявність обставин, зазначених у пункті 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», які стали підставою для повернення виконавчого документа.
 
Встановивши, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та не порушують законних прав та інтересів стягувача, який відповідно до частини п`ятої статті 37 цього Закону не позбавлений права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.
 
Посилання заявника на висновок Верховного Суду, викладений у постанові                   від  01 березня 2018 року у справі № 913/1147/16, є безпідставними, оскільки у наведеній заявником постанові Верховного Суду та оскаржуваних рішеннях встановлено різні фактичні обставини справи.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до незгоди з мотивами, з яких суди виходили, відмовляючи у задоволенні скарги, та переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ТОВ «Еко» на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 березня 2020 рокує необґрунтованою.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» на дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 58462744.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                              Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. М. Осіян
                                                                                                                  О. В. Білоконь