Постанова
Іменем  України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 243/1101/18
 
провадження № 61-41171 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Канурної О. Д.,                                   Мальованого Ю. М., Санікової О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що він зареєстрований квартирі АДРЕСА_1 . 
24 серпня 2017 року відповідачка ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю                                              ОСОБА_4 , яка є його колишньою дружиною, вигнали його із вказаної квартири, у його відсутність змінили замки на дверях і виставили сумки з його речами на сходи.
У жовтні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи за змовою, продали спірну квартиру своїй родичці - ОСОБА_2 , яка доводиться ОСОБА_4 двоюрідною сестрою, а остання, для того, щоб позбавити його житла, звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Вказував, що неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , проте, ніяких заходів з приводу його звернень вжито не було.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Вважав, що оскільки зареєстрований у спірній квартирі, то має право на проживання у ній, а формальна зміна власника не змінює його законних прав, 
іншого місця проживання він не має.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні житлом і вселити його у квартиру АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати у справі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                                 від 02 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що із припиненням права власності особи на квартиру, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї та інших осіб, які зареєстровані у цій квартирі. Тому після відчуження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартири                 АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 втратив право користування цією квартирою. Позивач не є членом сім`ї                              ОСОБА_2 , не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і пов`язані спільним побутом, тому підставі для задоволення позову про вселення його у спірну квартиру відсутні. Задоволення позову порушуватиме право власності на квартиру ОСОБА_2 , які гарантуються Конституцією України та охороняються законами України. Судом враховано, що у провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 про визнання           ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 травня 2018 року скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди                   ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна квартира була отримана позивачем ОСОБА_1 та приватизована на трьох осіб: на нього, його дружину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/3 частки.                            В подальшому свою частину квартири позивач подарував дружині                       ОСОБА_4 та продовжував у ній проживати в якості члена сім`ї власника квартири. Отже, ОСОБА_1 на законних підставах набув право користування спірною квартирою, проживав у ній, іншого житла не має. Факт переходу права власності на квартиру від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не дає підстав для висновку, що позивач ОСОБА_1 втратив право на користування спірним житлом, тому його права підлягають захисту шляхом вселення до спірної квартири та зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                             від 10 серпня 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 243/1101/18 із Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. 
Зупинено виконання постанови апеляційного суду Донецької області                             від 05 липня 2018 року до закінчення перегляду справи у касаційному порядку.
 
У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві            Осіяну О. М.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки її аргументам, викладеним у запереченнях, з посиланням на відповідні правові висновки Верховного Суду України щодо спірних правовідносин, дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, власником якої вона є з 12 жовтня 2017 року. Вказувала, що чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Позивач не є членом її сім`ї, вселення позивача у спірну квартиру порушує її право власності, яке гарантуються Конституцією України та охороняються законами України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1  подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Зауважив, що з                               19 червня 2018 року ОСОБА_2 не є власником спірної квартири.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 30 грудня 1999 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану м. Слов`янська Донецької області, актовий запис                                         № 780, та який розірвано рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2017 року.
 
Відповідно до даних паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданого 25 січня 2002 року Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 20 квітня                              2005 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Крім того, згідно довідки про склад сім`ї від 03 жовтня 2017 року № 20, виданої об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Ентузіаст», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - наймач; ОСОБА_4 - дружина; ОСОБА_3 - дочка (а. с. 21).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу 12 жовтня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранушенко В. М. та зареєстровано в реєстрі за                    № 1630, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали ОСОБА_2 квартиру                  АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду при Краснолиманській дирекції залізничних перевезень Донецької залізниці від 12 вересня 2005 року, зареєстрованого в «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янська 01 березня 2007 року, та на підставі договору дарування від 28 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А. В. за реєстровим № 5356, зареєстрованого в «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янська 29 вересня 2012 року (а. с. 19).
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна квартира отримана позивачем ОСОБА_1 , приватизована на трьох осіб: на нього, його дружину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/3 частки. В подальшому свою частину квартири він подарував своїй дружині ОСОБА_4 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 11).
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з 19 червня 2018 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (а. с. 122).
 
Позивач вказував, що є хворою людиною, іншого житла не має, відповідачі перешкоджають у користуванні квартирою, у якій він зареєстрований з                   2005 року.
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
 
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини                           (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого              1999 року).
 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Право на житло є одним з фундаментальних прав людини гарантованих не тільки Конституцією України, а і Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд, при вирішенні спору пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.
 
Тлумачення положень чинного законодавства дає можливість колегії суддів стверджувати, що особа може бути позбавлена права на житло чи визнана такою, що втратила право користування конкретним житлом, або виселена лише з підстав передбачених законом за рішенням суду.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що   із припиненням права власності особи на квартиру, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї та інших осіб, які зареєстровані у цій квартирі. Тому після відчуження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 втратив право користування цією квартирою. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції установив, що квартира АДРЕСА_1 була отримана позивачем ОСОБА_1 та приватизована на трьох осіб: на нього, його дружину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/3 частки. В подальшому свою частину квартири позивач подарував дружині                            ОСОБА_4 та продовжував у ній проживати в якості члена сім`ї власника квартири. Отже, позивач на законних підставах набув право користуванням цим майном.
 
Судове рішення про позбавлення позивача чи втрату ним права на житло у спірній квартирі, яке б набрало законної сили, відсутнє, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що це право є чинним, тобто ОСОБА_1 має право на користування квартирою, оскільки зареєстрований у ній, та у встановленому законом порядку питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом або його виселення, у встановленому порядку не вирішено.
 
Установивши наведені вище обставини, а також, що діями відповідачів позивачу чиняться перешкоди у користуванні житлом, зокрема, змінено замки у квартирі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність судового захисту цих прав та усунення перешкод в користуванні квартирою позивачу шляхом його вселення до спірної квартири.
 
Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку тим обставинам, що на момент придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 існували обтяження у вигляді проживання у ній її власників разом із членами сім`ї, у тому числі позивача ОСОБА_1 , тобто наявні ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.
 
Отже набувач спірної квартири у власність за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження у вигляді права користування цим житлом членами сім`ї колишнього власника квартири.
 
Таким чином, ОСОБА_2 могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, проте, погодилась набути право власності на цю квартиру з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника, не здійснивши достатньої належної обачності при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання постанови апеляційного суду Донецької області                             від 05 липня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
О. М. Осіян
                                                                                                            
                                                                                                            Н. Ю. Сакара 
 
                                                                                                            В. В. Шипович