ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
14 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 758/12397/15-ц 
провадження № 61-15424св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Ларіонової Н. М., та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь») про припинення зобов`язань за кредитним договором. 
 
Позов мотивував тим, що 25 лютого 2008 року між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь» укладений кредитний договір № 7146-45.1/8-2, за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 8 500 000 грн зі сплатою 17% річних та з кінцевим терміном повернення 23 лютого 2009 року. Кредитні кошти надані йому для придбання восьми земельних ділянок у м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області для житлової забудови, які у подальшому ним придбані та передані в іпотеку банку.
 
Позивач вказував, що внаслідок фінансової кризи будівельна компанія будівництво житлових будівників не розпочала, а земельні ділянки значно впали у ціні, що унеможливило повернення кредиту. 
 
У листопаді 2011 року до нього звернувся працівник ПАТ «Банк «Київська Русь» - ОСОБА_3 з пропозицією врегулювання існуючої заборгованості та 24 листопада 2011 року між ним та банком підписано протокол про врегулювання заборгованості за кредитним договором, а згодом він надав згоду відповідачу на реалізацію земельних ділянок, що знаходилися в іпотеці ПАТ «Банк «Київська Русь». 
 
28 грудня 2012 року між ним та відповідачем укладений ще один протокол про врегулювання заборгованості, умови якого він виконав належним чином, а саме: надав представнику відповідача довіреність, згідно якої останній мав право подавати документи на виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки, що є предметом іпотеки, передав представнику відповідача оригінали договорів купівлі-продажу земельних ділянок та з дозволу ПАТ «Банк «Київська Русь» і у присутності їх представника уклав договори купівлі-продажу земельних ділянок за ринковою ціною, грошові кошти за якими отримав представник відповідача ОСОБА_3 . 
 
Посилався на те, що відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання за протоколом про врегулювання заборгованості від 28 грудня 2012 року - не бажає припинити вимоги вимагати у позивача виконання зобов`язань за кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25 лютого 2008 року і не надає необхідні документи, що засвідчують припинення вимог. 
 
Крім того, також посилався на те, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2014 року ОСОБА_3 , який працював на посаді начальника Управління забезпечення функціонування майнових активів та реалізації заставного майна Департаменту по роботі з проблемними активами ПАТ «Банк «Київська Русь», визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, що свідчить про умисне ухилення службових осіб ПАТ «Банк «Київська Русь» від виконання умов протоколів про врегулювання заборгованості від 24 листопада 2011 року та 28 грудня 2012 р. 
 
З урахуванням викладеного позивач просив визнати зобов`язань за кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25 лютого 2008 року припиненими. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пункту 2.1 кредитного договору, відповідно до якого сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути кредит, отриманий згідно з цим договором, та сплатити проценти за його користування шляхом внесення готівки в касу кредитодавця або безготівковим перерахуванням з власного рахунку.
 
Встановивши, що матеріали справи не містять доказів внесення позивачем коштів за кредитним договором через касу банку або безготівковий перерахунок з власного рахунку позивача, а також відсутні докази визнання банком факту припинення зобов`язань, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2008 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У березні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, протоколам про врегулювання існуючої заборгованості від 24 листопада 2011 року та від 12 грудня 2012 року, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Також вказував про неврахування судами положень статей 600, 627, 629, 638 ЦК України, чим порушили принцип рівності сторін в укладенні договору. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 6 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 лютого 2008 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 7146-45.1/8-2, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 8 500 000 грн зі сплатою 17% річних з кінцевим терміном повернення 23 лютого 2009 року. 
 
Вказані кредитні кошти ОСОБА_1 використані для придбання восьми земельних ділянок у м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області для житлової забудови.
 
У подальшому в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 придбані земельні ділянки передав в іпотеку ПАТ «Банк «Київська Русь».
 
Також судами встановлено, що, у порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим 24 листопада 2011 року та 28 грудня 2012 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі голови правління ОСОБА_4. та ОСОБА_1 підписано протокол про врегулювання заборгованості за кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25 лютого 2008 року за рахунок предмета іпотеки. 
На виконання вказаних протоколів ОСОБА_1 видав довіреність на представника банку - ОСОБА_3 , якою уповноважив останнього представляти його інтереси як власника земельних ділянок в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форми власності, місцезнаходження, в тому числі ті в органах влади, нотаріату, Бюро технічної інвентаризації, комунальних службах, органах земельних ресурсів, органах земельного кадастру, органах державного архітектурно-будівельного контролю та інших реєструючих органах.
 
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2014 року ОСОБА_3 , який працював на посаді начальника Управління забезпечення функціонування майнових активів та реалізації заставного майна Департаменту по боті з проблемними активами ПАТ «Банк «Київська Русь», визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (заволодіння майном шляхом обману (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах).
 
З вироку суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_3 скористався довірою ОСОБА_1 та отримав від останнього грошові кошти від продажу предмета іпотеки - земельних ділянок, нібито для передачі коштів в банк на погашення кредитної заборгованості. Також вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_3 , не будучи уповноваженою особою ПАТ «Банк «Київська Русь» на отримання коштів, ввів позичальника ОСОБА_1 в оману та у період з 28 грудня 2012 року до 12 липня 2013 року заволодів належними грошовими коштами в особливо великих розмірах в сумі 1 732 002 грн.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції). 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов висновку до таких висновків.
 
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сторони кредитного договору передбачили порядок повернення кредита, а саме позичальник зобов`язаний повернути кредит шляхом внесення готівки в касу кредитодавця або безготівковим перерахуванням з власного рахунку. Встановивши, що позивач належними і допустимими доказами не довів повернення отриманих кредитних коштів, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором.
 
Також суди вказували на те, що умовами кредитного договору не передбачено право повернення кредитних коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості від третіх осіб.
 
Доказів того, що ПАТ «Банк «Київська Русь» уповноважувало ОСОБА_3 отримувати кошти від реалізації предметів іпотеки, матеріали справи не містять. 
 
Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій вважали, що підстав для задоволення позову немає, і, як наслідок, відмовили у його задоволенні. 
 
З висновками суду першої та апеляційної інстанції погоджується і касаційний суд. 
 
Доводи стосовно невстановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, ненадання належної оцінки протоколам від 24 листопада 2011 року та від 28 грудня 2012 року про врегулювання заборгованості за кредитом касаційний суд вважає безпідставними, оскільки такі доводи спростовуються встановленими обставинами справи і змістом оскаржуваних судових рішень, які містять результати оцінки доказів, що подані сторонами. 
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
 
Оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні, суд касаційної інстанції відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Касаційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	С. О. Карпенко  В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов