Постанова
Іменем України                                       
08 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 668/3285/15-ц
провадження № 61-15989св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Херсонської області, у складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В., від 05 липня 2016 року.
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 ,       ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 вересня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі                            35  000, 00 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом 13,5 % з кінцевим терміном повернення коштів до 06 вересня 2015 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки є нежилі приміщення першого поверху площею                        54,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало іпотекодавцю на праві власності. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, а відповідачі отримали право власності в порядку спадкування на предмет іпотеки, де частка ОСОБА_2 складає 1/3 частини, частка ОСОБА_1 складає 2/3 із яких: в розмірі по 1/3 отримані згідно свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, виданого 29 березня 2013 року, та 1/3 частина набута на підставі рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 грудня 2015 року у зв`язку із припиненням права власності на цю частину спадкоємцем ОСОБА_4 . 
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для спадкоємців майна. У зв`язку з неналежним виконанням грошових зобов`язань за кредитним договором станом на 04 грудня 2014 року заборгованість за вказаним кредитним договором становила                               39 866, 86 доларів США, що еквівалентно 605 403, 09 грн. 
Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, з метою погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу нерухомого майна з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення виконавчих дій.
Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона, у складі судді       Головко О. В., від 16 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог  ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, що відповідно до частини четвертої статті 1281 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки позивач, пропустивши зазначений строк, позбавлений права вимоги. Зазначені у статті 1281 ЦК України строки є пресічними строками пред`явлення вимог до спадкоємців, які не можуть бути продовжені.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 16 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення першого поверху площею 54,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом договору іпотеки від 07 вересня 2007 року, із яких: 2/3 частини належить ОСОБА_1 , і 1/3 - належить ОСОБА_2 , для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту від 07 вересня 2007 року у розмірі 34 352, 59 доларів США, шляхом продажу предмета іпотеки в рамках виконавчого провадження на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності згідно оцінки майна у розмірі 562 926, 00 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що згідно з листом приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Л. В.                    від 29 березня 2013 року, адресованим ПАТ «Укрсоцбанк», нотаріальна контора повідомила банк, що 29 березня 2013 року спадкоємцям за законом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначене вище нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Однак, доказів отримання вказаного листа банком матеріали справи не містять. Враховуючи, що кредитор вправі сам визначати способи захисту порушеного права, тоді як банк жодних вимог до відповідачів з приводу стягнення із них суми боргу, яка виникла станом на час смерті ОСОБА_3 , не заявив у цій справі, висновок суду щодо застосування строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, до правовідносин сторін з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на який останні набули в порядку спадкування, не можна визнати правильним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору апеляційний суд дійшов неправильного висновку про те, що строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність. Посилаючись на положення загальних норм про строк позовної давності, апеляційний суд неправильно визначив початок перебігу строку, що призвело до незастосування наслідків спливу позовної давності на підставі статті 267 ЦК України за наявності поданого клопотання відповідача.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою. 
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» 
(далі - ЦПК України), який набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
26 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 668/3285/15-ц розподілено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року справу за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі кредитного договору від 07 вересня 2007 року, з урахуванням додаткових угод № 1 від 15 січня 2009 року, № 2 від 13 березня 2009 року та № 3 від 01 червня 2009 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» і        ОСОБА_3 , останній отримав кредит у розмірі 35 000, 00 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом 14 % з кінцевим терміном повернення коштів до 06 вересня 2015 року. Погашення кредиту відбувалось шляхом внесення позичальником щомісячних платежів згідно графіку, встановленого у додатку № 3 від 01 червня 2009 року кредитного договору.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення першого поверху площею 54,6 кв. м по АДРЕСА_1 , які належали іпотекодавцю на праві власності.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер.
За життя позичальник допустив порушення кредитного зобов`язання та останній платіж за кредитом здійснив 18 квітня 2011 року, внаслідок чого утворилась заборгованість.
З вимогою про погашення заборгованості банк письмово звернувся 12 листопада 2012 року.
Спадкоємці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 22 листопада 2012 року подали заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець ОСОБА_4 подала таку заяву 17 грудня 2012 року.
На момент смерті позичальника загальна сума боргу за договором кредиту складає 36 455, 05 доларів США, що еквівалентно 291 385, 21 грн, із яких: сума заборгованості за кредитом - 26 789, 57 доларів США (214 129, 03 грн), сума заборгованості по відсотках - 7 563, 02 доларів США (60 451, 22 грн), пеня, нарахована за період із 24 липня 2011 року по 11 липня 2012 року на суму заборгованості по тілу кредиту, - 1 248, 67 доларів США (9 980, 62 грн) та пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 853, 79 доларів США                                    (6 824, 34 грн).
Відповідно до пояснень представника позивача та наданого письмового доказу ПАТ «Укрсоцбанк» дізнався про те, що ОСОБА_3 помер, лише            19 листопада 2012 року, в день, коли до банку повернулось поштове повідомлення, надіслане ним 12 листопада 2012 року на адресу позичальника із вимогою сплатити заборгованість, із відміткою поштового відділення про смерть адресата.
Із заявою до Першої Херсонської державної нотаріальної контори про пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємців боржника на суму заборгованості за кредитним договором, визначену станом на 16 січня  2013 року у сумі 34 352, 59 доларів США, кредитор ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 07 лютого 2013 року. 
Зазначена вимога направлена Першою Херсонською державною нотаріальною конторою приватному нотаріусу Новіковій Л. В. за місцем відкриття спадкової справи.
29 березня 2013 року спадкоємці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та             ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на нежитлові приміщення першого поверху площею 54,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом договору іпотеки.
02 квітня 2013 року ОСОБА_1 письмово повідомила банк про неможливість сплати спадкоємцями суми боргу одноразовим платежем та просила укласти додаткову угоду до договору іпотеки про заміну іпотекодавця на його спадкоємців.
Письмову вимогу до спадкоємців про усунення порушень та виплату кредитної заборгованості банк надіслав 14 січня 2014 року.
На підставі рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 грудня 2015 року право власності ОСОБА_4 на частку нерухомого майна, що набуте нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , припинено. Право власності на цю частку набула ОСОБА_1 . 
Згідно листа приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Л. В. від 29 березня 2013 року, адресованого ПАТ «Укрсоцбанк», повідомлено, що 29 березня 2013 року спадкоємцям за законом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначене вище нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Однак, доказів отримання вказаного листа банком матеріали справи не містять.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частиною першою статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частиною першою статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою i у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина перша статті 1282 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Таким чином, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України             від 17 лютого 2016 року № 6-31цс16, виходив із того, що правила                     статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому районний суд дійшов помилкового висновку про застосування шестимісячного строку, встановленого статтею 1281 ЦК України, який до правовідносин з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки застосуванню не підлягає.
Відступаючи від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України                      від 17 лютого 2016 року у справі № 6-31цс16, Велика Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) виходила із наступного. 
Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги;                           6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.
Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.
Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто,                    стаття  1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови в позові за умови, якщо про застосування позовної давності в суді заявила одна зі сторін.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Як встановлено судами при вирішенні цієї справи, 29 березня 2013 року спадкоємці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на нежитлові приміщення першого поверху площею 54,6 кв. м за адресою:                                АДРЕСА_1 , що є предметом договору іпотеки.
02 квітня 2013 року ОСОБА_1 письмово повідомила банк про те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 29 березня 2013 року вона, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є спадкоємцями божника та спадкодавця. У вказаному повідомленні заявник також повідомила банк про неможливість сплати спадкоємцями суми боргу одноразовим платежем та просила укласти додаткову угоду до договору іпотеки про заміну іпотекодавця на його спадкоємців. 
ПАТ «Укрсоцбанк» на протязі шести місяців з дня смерті позичальника ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а саме 07 лютого 2013 року, направило до Першої Херсонської державної нотаріальної контори заяву про пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємців боржника ОСОБА_3 на суму заборгованості за кредитним договором, визначену станом                      на день смерті боржника у сумі 34 352, 59 доларів США. Вимога спадкоємцями виконана не була.
З позовом до суду з вимогами до спадкоємців позичальника ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 11 березня 2015 року, тобто в межах загального строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України.
Судом апеляційної інстанції було звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок стягнення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором               від 07 вересня 2007 року, нарахованої до моменту смерті позичальника у межах трирічного строку позовної давності, вказаної банком у заяві про пред`явлення кредиторських вимог від 05 лютого 2013 року. Вимоги іпотекодержателя до боржника, які виникли на момент смерті і які не були задоволені спадкоємцями після пред`явлення кредитором вимоги, підлягають до задоволення в межах вартості предмета іпотеки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Херсонської області                 від 05 липня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. М. Осіян    Н. Ю. Сакара   	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович