Постанова
Іменем України                      
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 242/4089/17
провадження № 61-43110св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Черкова В. Г. від 20 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю., Мироненко І. П., Принцевської В. П., від 27 липня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.
Позовну заяву мотивовано тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2015 року був розірваний. Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З лютого 2015 року відповідач проживає окремо від дитини на тимчасово окупованій території і жодного покладеного на нього, як батька, обов`язку щодо виховання та утримання дитини не виконує, не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, , станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, також не забезпечує дитині необхідне харчування та медичний догляд, не спілкується з дитиною, не цікавиться його успіхами.
 
З огляду на викладене, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 квітня 
2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав стосовно малолітньої дитини є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують свої батьківські обов`язки. Однак позивач не надала належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо свідомого нехтування ним своїми обов`язками та ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2018 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Селидівського міського суду Донецької області 
від 20 квітня 2018 року - без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вважав, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, відповідач не цікавиться життям власної дитини, не проявляє інтересу до неї, не бере участь у її вихованні.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 06 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 29 квітня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2015 року був розірваний.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 , який після розірвання шлюбних відносин між його батьками залишився проживати з матір`ю у м. Києві.
 
Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає на тимчасово окупованій території у м. Донецьку.
 
Згідно з актом обстеження умов проживання, ОСОБА_1 мешкає разом із сином за адресою: АДРЕСА_1 , де наявні всі необхідні умови для проживання (а. с. 14 т. 1).
 
У 2016 році відповідач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визначення його участі у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 і розпорядженням даного органу від 06 травня 
2016 року визначено його спілкування з малолітнім сином один раз на місяць та два тижні під час відпустки за попередньою домовленістю та в присутності матері (а. с. 15 т. 1).
 
За повідомленням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 07 грудня 2016 року спеціалістами служби з ОСОБА_2 в телефонному режимі проведено профілактично-роз`яснювальну роботу щодо дотримання ним прав дитини та ознайомлено про відповідальність, передбачену законодавством України в разі порушення прав малолітнього. Зі слів ОСОБА_2 на даний час він проживає за межами Києва, неодноразово намагався зустрітись з сином, однак в цьому чинились перешкоди (а. с. 17 т. 1).
 
Згідно з висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної у 
м. Києві державної адміністрації визнано за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини (а. с. 49, 50 т. 1).
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла 
до 08 лютого 2020 року.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 
від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
 
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
 
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
 
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. 
 
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
 
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
 
Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
 
За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України рокувстановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
 
Суд попередніх інстанцій надали належну оцінку зверненню ОСОБА_2 до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини та участь його в її вихованні. 
 
Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявність перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною у зв`язку із ситуацією, яка склалась на тимчасово непідконтрольній території, де він працював та мешкав на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує та вчиняє активні дії, спрямовані на підтримку відносин із сином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.
 
При цьому суди попередніх інстанцій правильно не погодилися із висновком органу опіки та піклування, який носить рекомендаційний характер, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо сина, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Цей висновок є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Доводи заявника щодо відсутності зацікавленості відповідача у спілкуванні з дитиною були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, а тому окремого аналізу не потребують.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 квітня 
2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2018 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович