ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/15556/17                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                             судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,     
                                             суддів:                        Земляної Г.В., Костюк Л.О.,
               за участю секретаря:                        Рагімової Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство соціальної політики України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом, у якому просив:  
- визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо видання пунктів 2, 3   постанови Кабінету Міністрів України №609 від 18.08.2017 року;
- скасувати пункти 2, 3   постанови Кабінету Міністрів України №609 від 18.08.2017 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.    
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги.      
Відповідно до ч.1   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, представника відповідача та позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей   5   і   9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»   Кабінетом Міністрів України 06.08.2014 року винесено постанову №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (далі по тексту - Постанова №409), підпунктом 5 пункту 3 якої (в редакції   постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 року №317) було установлено такі соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії для користування послугами з газопостачання:
- за наявності газової плити та централізованого гарячого водопостачання - 4,4 куб. метра на одну особу на місяць;
- за наявності газової плити в разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача - 7,1 куб. метра на одну особу на місяць;
- за наявності газової плити та газового водонагрівача - 14 куб. метрів на одну особу на місяць.
Також, з метою стабільного забезпечення споживачів природним газом Кабінет Міністрів України 23.03.2016 року виніс постанову №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (надалі - Постанова №203), якою (з урахуванням змін і доповнень, внесених   постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 року №316) затверджено норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників згідно з додатком, а також установлено, що застосування норм, затверджених пунктом 1 цієї   постанови, здійснюється з 01.02.2016 року.
У додатку до Постанови №203 «Норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» було визначено для окремих видів споживання відповідні норми: Плита газова за наявності централізованого гарячого водопостачання - 4,4 куб. метрів / людино-місць; Плита газова у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача - 7,1 куб. метрів / людино-місць; Плита газова та водонагрівач - 14 куб. метрів / людино-місць.
В абзаці першому примітки до додатка до Постанови №203 було встановлено, що у період відсутності централізованого гарячого водопостачання населення норма споживання природного газу на плиту газову встановлюється 7,1 куб. метра на людину на місяць.
Водночас, 18.08.2017 року Урядом була прийнята постанова №609 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі по тексту - Постанова №609) якою були внесені зміни до   постанов Кабінету Міністрів України, якими врегульовувались певні суспільно-правові відносини у сфері реалізації програми соціальної підтримки населення при оплаті житлово-комунальних послуг.
Зокрема, пунктом 2 Постанови №609 було внесено зміни до підпункту 5 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України №409, а саме:
1) в абзаці другому цифри « 4,4» замінено цифрами « 3,3»;
2) в абзаці третьому цифри « 7,1» замінено цифрами « 5,4»;
3) в абзаці четвертому цифри « 14» замінити цифрами « 10,5».
Вказані числові значення стосувались соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії для користування послугами з газопостачання:
- за наявності газової плити та централізованого гарячого водопостачання - 3,3 куб. метра на одну особу на місяць;
- за наявності газової плити в разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача - 5,4 куб. метра на одну особу на місяць;
- за наявності газової плити та газового водонагрівача - 10,5 куб. метрів на одну особу на місяць.
Пунктом 3 Постанови №609 внесені зміни у додаток до Постанови Уряду №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»:
1) у графі «Норма споживання» цифри « 4,4», « 7,1» і « 14» замінити відповідно цифрами « 3,3», « 5,4» і « 10,5»;
2) в абзаці першому примітки до додатка цифри « 7,1» замінити цифрами « 5,4».
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Перш за все колегія суддів звертає увагу, що при вирішенні питання щодо наявності підстав для визнання протиправним і скасування пункту 3 Постанови №609 колегією суддів враховується наступне.
Як було встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, вказаним пунктом оскаржуваного нормативно-правового акта Урядом були внесені зміни до положень   постанови Кабінету Міністрів України №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».
Проте, станом на час розгляду справи по суті Постанова №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/2507/18 від 30.05.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 року, визнана протиправною та нечинною.
У наведеній справі при прийнятті рішень суди першої і апеляційної інстанції виходили з того, що оскільки Постанова №203 є регуляторним актом у розумінні   статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», відтак, не дотримання встановлених цим Законом правил прийняття регуляторного акта дає підстави для визнання його протиправним та нечинним.
З наведеними висновками погодився і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, про що зазначено у постанові від 27.11.2018 року у справі №826/2507/18. 
В подальшому, згідно з   постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 року №63, враховуючи зміни, внесені постановою Уряду від 13.02.2019 року №266, пункт 3 Постанови Кабінету Міністрів України №609 втратив чинність.
Отже, станом на час розгляду справи оскаржуваний позивачем пункт 3 Постанови №609 є нечинним.
Тобто, зазначена вище обставина, а саме втрата чинності оскаржуваним позивачем пунктом постанови, виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права та визнання його повторно нечинним судом. 
Щодо вимог позивача в частині визнання протиправним і скасування пункту 2 Постанови №609, колегія суддів зважає на наступне.
За   статтею 22 Конституції України   права і свободи людини і громадянина, закріплені цією   Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно з частиною першою   статті 46 Конституції України   громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах регламентовано   Конституцією України,   законами України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII   (у редакції, чинній на момент прийняття Постанови №609), «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року №2017-III (далі по тексту також -   Закон №2017-III   у відповідній редакції), Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Уряду від 18.07.2007 року №950 та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 113 Конституції України   встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується   Конституцією   та законами України, а також указами Президента України та   постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до   Конституції   та законів України.
У відповідності до частин першої і другої   статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»   діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно з положеннями   статті 4 цього ж Закону Кабінет Міністрів України   у своїй діяльності керується   Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та   постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до   Конституції   та законів України.
Приписами   статті 117 Конституції України   визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає   постанови   і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Відповідно до частини першої статті 49   Закону України «Про Кабінет Міністрів України»   Кабінет Міністрів України на основі та на виконання   Конституції   і законів України, актів   Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно доКонституції   та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі   постанов Кабінету Міністрів України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.
Так, згідно преамбули   Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»   цей Закон визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених   Конституцією України   та законами України основних соціальних гарантій.
За визначенням, наведеним у   статті 1 цього Закону, державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Державні соціальні гарантії визначаються цією ж нормою   Закону №2017-III   як встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.
Статтею 5 Закону №2017-III   встановлюється, що державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено   Конституцією України   та законами України.
Відповідно до   статті 9 Закону №2017-III   державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів плати за житло і житлово-комунальні послуги, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.
Таким чином, відповідно до аналізу законодавчих норм, у Кабінету Міністрів України наявні повноваження щодо встановлення   нормативів у сфері житлово-комунальних послуг (в тому числі й шляхом внесення змін до раніше встановлених Урядом норм споживання газу для побутових потреб) з метою визначення соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії.
Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Постанови №609, останній приймався з метою удосконалення та підвищення ефективності програми соціальної підтримки населення при оплаті житлово-комунальних послуг.
Так, проєктом акта пропонувалося врахувати доходи для призначення субсидії не на чотири, а на два попередніх квартали, а також проводити розрахунок субсидії на опалювальний сезон у жовтні на підставі доходів за перший-другий квартали поточного року, що сприятиме посиленню адресності надання державної допомоги.
За прогнозом результатів прийняття проєкту акта дозволить удосконалити та підвищити ефективність програми надання житлових субсидій населенню.
Відповідно до ст. 24  Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» Кабінетом Міністрів України визначається порядок проведення моніторингу застосування державних соціальних стандартів і нормативів та його фінансового забезпечення з метою дотримання державних соціальних гарантій, оцінки ефективності державної соціальної політики, її впливу на рівень та якість життя в Україні.
Постановою колегії Міністерства юстиції України від 21.11.2000 року №41 схвалено Методичні рекомендації щодо проведення правової експертизи проєктів нормативно-правових актів (далі по тексту - Методичні рекомендації).
Згідно із пунктом 2 Методичних рекомендацій правова експертиза може бути проведена, зокрема, щодо проєкту постанови Кабінету Міністрів України.
Завданнями такої експертизи проєкту нормативно-правового акта, згідно пункту 3 Методичних рекомендацій, є: об`єктивне і повне дослідження поданого на розгляд експертів проєкту відповідно до предмета експертизи виходячи із загальносуспільних та загальнодержавних інтересів, засад побудови правової системи; розроблення у разі необхідності пропозицій щодо внесення до проєкту або інших пов`язаних з ним нормативно-правових актів необхідних змін і доповнень; підготовка обґрунтованого експертного висновку з усебічною оцінкою проєкту нормативно-правового акта.
У відповідності до пункту 17 Методичних рекомендацій результати правової експертизи відображаються в експертному висновку, який складається з вступної, аналітичної та підсумкової частин.
У вступній частині визначається об`єкт та предмет правової експертизи, наводяться дані про експерта або групу експертів, які проводили експертизу.
Аналітична частина повинна містити обґрунтовані зауваження до тексту проєкту нормативно-правового акта відповідно до кожного з наведених блоків питань правової експертизи, а також пропозиції щодо усунення виявлених недоліків.
У підсумковій частині формулюються концептуальна, системно-юридична та юридико-технічна оцінки проєкту нормативно-правового акта, а також його загальна оцінка.
Згідно § 44 Глави 4 Регламенту Кабінету Міністрів України (у редакції на час розробки оскаржуваної Постанови №609) проєкт акта Кабінету Міністрів (за винятком проєкту розпорядження з кадрових питань щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, про затвердження фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектора економіки, а також проєкту акта, визначеного абзацом третім пункту 5 § 33 цього Регламенту) розробник подає Мін`юсту для проведення правової експертизи разом з пояснювальною запискою, висновком про проведення антидискримінаційної експертизи, матеріалами погодження (листами із зауваженнями і пропозиціями) та довідкою, зазначеною у пункті 3 § 36 цього Регламенту.
У відповідності до § 45 Глави 4 Регламенту Кабінету Міністрів України Мін`юст під час проведення правової експертизи перевіряє проєкт акта Кабінету Міністрів на відповідність   Конституції України, актам законодавства та чинним міжнародним договорам України, стандартам Ради Європи у сфері демократії, верховенства права та прав людини, зокрема положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків (гендерно-правова експертиза).
За результатами правової експертизи проєкту акта Кабінету Міністрів Мін`юст, згідно §46 Глави 4 Регламенту Кабінету Міністрів України, оформляє висновок за встановленою ним формою, невід`ємною частиною якого є висновок за результатами експертизи на відповідність проєкту акта положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У висновку Мін`юсту обов`язково зазначаються правові підстави прийняття акта з посиланням на норми законодавчих актів, згідно з якими предмет правового регулювання проєкту акта належить до повноважень Кабінету Міністрів. Висновок підписує Міністр, а у разі його відсутності - перший заступник Міністра.
Як визначено у § 47 Глави 4 Регламенту Кабінету Міністрів України, у разі коли за висновком Мін`юсту проєкт акта Кабінету Міністрів не відповідає   Конституції   та законам України, актам Президента України, рішення щодо такого проєкту акта приймається на засіданні Кабінету Міністрів.
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами правової експертизи проєкту оскаржуваної   постанови Міністерством юстиції України   складено висновок від 28.08.2017 року, відповідно до якого проєкт оскаржуваної   постанови   відповідає   Конституції України, а також актам законодавства, що мають вищу юридичну силу та узгоджується з актами такої ж юридичної сили.
Вказаний висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи підписаний першим заступником Міністра Севостьяновою Н., що узгоджується з приписами §46 Глави 4 Регламенту Кабінету Міністрів України.
Наведене спростовує доводи позивача щодо не проведення правової експертизи проєкту оскаржуваної Постанови №609.
Також, наявними у справі доказами спростовується і твердження позивача про те,   що оскаржувану Постанову №609 не зареєстровано у Міністерстві юстиції України, оскільки Постанова №609, згідно наданого Міністерством юстиції України екземпляру   постанови   з Інформаційного фонду Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів Міністерства юстиції України, була внесена до Реєстру 23.08.2017 року з присвоєнням реєстраційного коду акта: 86984/2017.
Дана інформація підтверджується даними на офіційному сайті Міністерства юстиції України (https://minjust.gov.ua/news/acts/pro-nabrannya-chinnosti-novimi-normativno-pravovimi-aktami-scho-zachipayut-prava-ta-interesi-gromadyan-23960).
Щодо доводів позивача про те, що зміни, внесені Постановою №609 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а дії Уряду щодо видання оскаржуваного акта мають бути визнані судом протиправними з тих підстав, що «всупереч §11 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року №950   з відповідними змінами, далі - Регламенту), на оскаржуваній постанові(завірена печаткою фотокопія першого аркушу оскаржуваної   постанови, на 1 аркуші, знаходиться у матеріалах справи) відсутні підпис Прем`єр-міністра України Володимира Гройсмана та печатка з його найменуванням та зображенням Державного Герба України, виконана відповідно до   статті 20 Конституції України», колегія суддів зазначає наступне. 
15 березня 2018 року представником відповідача надано копії документів, які наявні в матеріалах справи , серед яких і екземпляр Постанови №609, засвідчений Зав. сектором обліку та систематизації актів законодавства. Вказаний екземпляр містить відбитки Департаменту юридичного забезпечення щодо здійсненої публікації даного нормативно-правового акта та інші службові відмітки.
На момент видання оскаржуваної Постанови №609 (18.08.2017 року), а також її публікації і набрання чинності (19.08.2017 року) Регламент Кабінету Міністрів України діяв у редакції із змінами і доповненнями, внесеними   постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2017 року №627. Параграф 11 «Документування діяльності» Розділу 2 «Організація роботи Кабінету Міністрів» на той час не містив вимоги щодо обов`язкову зберігання документів Уряду у Департаменті юридичного забезпечення Кабінету Міністрів України з оригінальним підписом Прем`єр-міністра та/або з печаткою з найменуванням органу та зображенням Державного Герба України. Не містив зазначений позивачем параграф Регламенту Кабінету Міністрів України відповідних положень і на час надання представником відповідача відповідних документів для приєднання до матеріалів справи.
Щодо тверджень позивача, що пояснювальна записка до оскаржуваної   постанови була підписана 02.08.2017 року заступником Міністра соціальної політики України Миколою Шамбір, допустивши протиправність та порушення, а саме: у розділі 3 «Правові аспекти» проігноровано наявність   Конституції України, зокрема статті 22; без жодної мотивації та аргументації проігноровано зауваження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Голови Спільного представницького органу сторони роботодавців на національному рівні; у розділі 9 «Позиція соціальних партнерів» протиправно вказано про те, що «...проєкт акта не стосується прав осіб з інвалідністю та не потребує погодження...», оскільки пільги особам з інвалідністю надаються виключно в межах встановлених норм споживання, колегія суддів зазначає наспуне. 
Пояснювальна записка до нормативно-правового акта є документом, що у відповідності до § 37 Регламенту Кабінету Міністрів України надається разом з іншими документами для проведення Мін`юстом правової експертизи під час процедури погодження проєктів актів Кабінету Міністрів України в рамках підготовки проєктів таких актів.
За своїм змістом і призначенням пояснювальна записка до нормативно-правового акта є, в силу положень, закріплених у § 50 Регламенту, обов`язковим додатком до проєкту акта Кабінету Міністрів у якому викладається мета, якої планується досягти з прийняттям акта, та підстава розроблення проєкту, наводиться опис проблеми, яка потребує розв`язання, зазначається механізм її вирішення, а також прогноз впливу реалізації акта на основні показники у відповідній сфері, у тому числі зазначаються можливі шляхи мінімізації негативного впливу (у разі наявності), відображається позиція заінтересованих органів та заходи, здійснені для врегулювання розбіжностей (якщо проєкт акта подано з розбіжностями), а також позиція заінтересованих сторін (представники окремих верств (груп) населення, суб`єкти господарювання, громадські об`єднання тощо), на яких впливатиме реалізація акта у разі його прийняття, наводиться фінансово-економічне обґрунтування проєкту акта, зазначаються відомості про наявність або відсутність у проєкті акта визначених правил і процедур, які можуть містити ризики вчинення корупційних правопорушень та правопорушень, пов`язаних з корупцією, відсутність ознак дискримінації. Якщо реалізація акта не потребує фінансування з державного чи місцевого бюджетів, інформація про це окремо зазначається в записці (пункт 1 частини першої § 50 Регламенту у редакції на момент підписання пояснювальної записки до оскаржуваної постанови - 02.08.2017 року).
Таким чином, пояснювальна записка, як один з документів, що є предметом оцінки Міністерством юстиції України при проведенні правової експертизи під час процедури погодження проєктів актів Уряду в рамках підготовки проєктів нормативно-правових актів, зважаючи на ту інформацію, яка в ній наводиться, а також враховуючи її призначення у відповідній процедурі нормотворчої діяльності відповідача, не є у спірних правовідносинах тим документом, що створює правові наслідки, які вплинули (могли б вплинути) на права осіб, що є учасниками правовідносин, які регулюються оскаржуваною Постановою №609.
Аналогічних висновків дійшов суд оцінюючи доводи позивача про те, що «висновок на оскаржувану   постанову   підписала 28.07.2017 року перший заступник Міністра юстиції України Наталія Севостьянова, допустивши протиправність та порушення, а саме: у розділі 1 «Відповідність Конституції України» проігноровано наявність   Конституції України, зокрема статті 22, без жодної аргументації та мотивації; у розділі 2 «Відповідність актам законодавства, що мають вищу юридичну силу» проігноровано наявність   Конституції України, зокрема статті   22, статей   5,   9 Закону України «Про державні соціальні стандарти», статей   1,   2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статей   4,   7 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»   без жодної аргументації та мотивації».
Згідно частини першої § 46 Глави 4 Розділу 4 «Підготовка проєктів актів Кабінету Міністрів України», за результатами правової експертизи проєкту акта Кабінету Міністрів Міністерство юстиції України оформляє висновок за встановленою ним формою, невід`ємною частиною якого є висновок за результатами експертизи на відповідність проєкту акта положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У висновку Мін`юсту обов`язково зазначаються правові підстави прийняття акта з посиланням на норми законодавчих актів, згідно з якими предмет правового регулювання проєкту акта належить до повноважень Кабінету Міністрів. Висновок підписує Міністр, а у разі його відсутності - перший заступник Міністра.
Відповідно до § 47 Регламенту у разі коли за висновком Міністерства юстиції України проєкт акта Кабінету Міністрів не відповідає   Конституції  та законам України, актам Президента України, рішення щодо такого проєкту акта приймається на засіданні Кабінету Міністрів.
При цьому, форма і зміст висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проєкту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (що не є предметом оскарження позивачем у даному провадженні) відповідають вимогам законодавства.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи Постанову №609 в оскаржуваній частині (пункт 2), а саме, формуючи (в даному випадку - змінюючи раніше ним сформовані) нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії, Кабінет Міністрів України діяв в межах наданих йому   Конституцією України   та законами України повноважень, не змінюючи при цьому суть і зміст гарантованих державою соціальних прав громадян.
Згідно з ч. 1   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                               
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.             
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року залишити без змін.                     
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

            Суддя-доповідач                                                                                   Собків Я.М.

             Суддя                                                                                                    Земляна Г.В.

             Суддя                                                                                                     Костюк Л.О.

              
Повний текст постанови виготовлено - 05 червня 2020 року.