П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4538/19	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
доповідача, судді - Димерлія О.О.
суддів - Єщенка О.В., Танасогло Т.М.,
за участю секретаря - Пономарьової Н.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1  до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

   В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України)  в якому просила:
       - визнати неправомірними дії ДМС України щодо відмови розпочати проведення процедури втрати громадянства ОСОБА_2 по зверненнях від 12.03.2019 та 13.05.2019 про підготовку та направлення подання до Комісії при Президентові України з питань громадянства про припинення ОСОБА_2 громадянства України внаслідок втрати;
 - зобов`язати ДМС України розпочати проведення процедури втрати громадянства ОСОБА_2 відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про громадянство України», зокрема, підставами втрати громадянства України є  набуття особою громадянства  України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України» внаслідок обману,  свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.
В обґрунтування позову зазначалось, що 10.02.2019 року та 27.03.2019 року вона зверталась до ДМС України із заявами про проведення перевірки та внесення подання щодо припинення громадянства ОСОБА_2 . У відповідь на вказані звернення позивач отримала листи з яких вбачається, що підстав для задоволення її звернень немає. На думку ОСОБА_1 названі відповіді є необґрунтованими та протиправними, оскільки фактичні обставини свідчать про порушення третьою особою зобов`язання щодо припинення громадянства Республіки Куби. Проте, належної перевірки зазначених фактів відповідачем проведено не було, що і слугує підставою вважати відмову у проведенні процедури втрати громадянства України третьою особою протиправними. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії ДМС України, що полягають у ненаданні відповіді у листах від 12.03.2019 та від 13.05.2019 року по суті питань ОСОБА_1 на її скарги від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року та проведення перевірки викладених у скаргах фактів.
Зобов`язано ДМС України повторно розглянути скарги ОСОБА_1 від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року в порядку, встановленому статтею 19 Закону України «Про звернення громадян», та письмово повідомити ОСОБА_1 про результат перевірки.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді звернень позивача відповідачем фактично не було проведено перевірки правомірності дій територіального органу, а відмова у перевірці викладених у скаргах фактів була необґрунтованою. 
Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням ДМС України подано апеляційну скаргу в якій зазначено, що рішення суду першої винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому останній просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у ДМС України відсутні документальні твердження того, що ОСОБА_2 продовжує користуватись правами громадянина іноземної держави та виконувати обов`язки передбачені її законодавством для громадян цієї держави, а тому відсутні підстави для порушення процедури втрати громадянства України на підставі ст. 19 Закону України «Про громадянство України».
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.
ОСОБА_2 також надано відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просить задовольнити апеляційну скаргу ДМС України, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Судом встановлено, що 29.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області зі скаргою щодо незаконності отримання громадянства України ОСОБА_2 .
31.01.2019 року за №К-184/6/5101-19/5100.4.5/1536-19  ГУ ДМС в Одеській області повідомило позивача про те, що документально підтверджених підстав для оформлення подання про втрату громадянства України відповідно до  ст.19 Закону України «Про громадянство України»  на день надання відповіді не виявлено.
У зв`язку із цим, 10.02.2019 року (вх. №К-1150-19 від 18.02.2019 року) ОСОБА_1 звернулась до ДМС України зі скаргою щодо незаконності отримання громадянства України ОСОБА_2 та порушення ГУ ДМС України в Одеській області норм чинного законодавства. У вказаній скарзі позивачка наголосила на тому, що проведена Головним управлінням перевірка була здійснена без дотримання встановленого порядку та просила ДМС України розглянути питання щодо незаконності отримання громадянства України цією особою по суті.
Листом №К-1150-19/6.4/814-19 від 12.03.2019 року «Про розгляд звернення» відповідач повідомив, що підстав розпочати процедуру втрати громадянства немає.
27.03.2019 року ОСОБА_1 було направлено повторну скаргу до ДМС України, де вона просила провести повторну та належну перевірку фактів, викладених у скарзі від 10.02.2019 року, притягнути уповноважених працівників міграційної служби Одеської області за неналежний розгляд її скарги та внести подання щодо припинення громадянства шляхом втрати ОСОБА_2 .
Листом №К-1150-19/6.4/814-19 від 13.05.2019 року «Про розгляд звернення» відповідач повідомив, що підстав розпочати процедуру втрати громадянства немає. Також було зазначено, що у разі надходження документального підтвердження обставин, визначених у зверненнях, ДМС України матиме підстави розпочати процедуру втрати громадянства України стосовно ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.  2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Стаття 1 Закону України «Про громадянство України»  (далі - Закон № 2235)   визначає, що:
громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;
іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;
декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Згідно  із ст.17 Закону № 2235  громадянство України припиняється:
1) внаслідок виходу з громадянства України;
2) внаслідок втрати громадянства України;
3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
У відповідності до  ст.19 Закону №2235  підставами для втрати громадянства України є:
1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.
Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.
Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки:
а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав;
б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями;
в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем;
г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;
2) набуття особою громадянства України на підставі    статті 9    цього Закону  внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;
3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.
Указом Президента України 27 березня 2001 року № 215/2001  затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 215).
Згідно із  п. 87 Порядку № 215 для припинення громадянства України внаслідок його втрати територіальні органи Державної міграційної служби України, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають:
а) подання про втрату громадянства України;
б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України;
в) один із таких документів:
- документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 19    Закону);
- документ, який підтверджує, що особа набула громадянство України на підставі  статті 9    Закону    внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство відповідно до абзацу першого пункту 2 частини другої  статті 9 Закону, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття його до громадянства України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують;  інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави; інформація про те, що на момент прийняття до громадянства України існували підстави, за наявності яких особа не приймається до громадянства України; інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані на підтвердження виконання умов прийняття до громадянства України);
- документ, який підтверджує, що громадянин України добровільно вступив на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є загальним військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою;
г) документ, який підтверджує, що громадянин України внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Такий документ не вимагається в тому випадку, коли оформлення документів про припинення громадянства України внаслідок втрати здійснюється відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 19    Закону.
При  цьому, апеляційний суд наголошує, що згідно п. 104 Порядку № 215 про виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України за місцем проживання особи повідомляє територіальний орган Державної міграційної служби України.
Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє наявність підстави для втрати громадянства України.
У разі необхідності територіальний орган Державної міграційної служби України може звернутися до органів Служби безпеки України для перевірки у межах їх компетенції наявності підстави для втрати громадянства України. Про результати перевірки органи Служби безпеки України повідомляють територіальний орган Державної міграційної служби України не пізніш як у двомісячний строк з дня одержання звернення.
У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України готує подання про втрату особою громадянства України та надсилає його разом із документами, передбаченими    підпунктами "б"    і    "в" статті 87    цього Порядку, до Державної міграційної служби України.
Державна міграційна служба України розглядає подання про втрату громадянства України та подані разом із ним документи.
У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України Державна міграційна служба України затверджує подання про втрату громадянства України та надсилає його разом із поданими документами до Комісії при Президентові України з питань громадянства.
Отже, наведені вище законодавчо встановлені норми, які регулюють порядок розгляду питання про втрату особою громадянства, дають підстави апеляційному суду дійти висновку, що отримання територіальним органом міграційної служби інформації про підстави втрати громадянства України має наслідком перевірка вказаної інформації шляхом направлення відповідного запиту на адресу органів Служби безпеки України.
Разом з цим, відповідно до приписів  ч.1  ст.1 Закону України «Про звернення громадян»  громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.    Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.    Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.
Згідно ч.ч.1,3,4  ст.3 цього Закону встановлено, що  під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених  Конституцією  та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.    
Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян»  встановлено наступне: органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).    Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.    Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на  Закон  і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Приписами  ст.16 названого Закону   передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.    
Відповідно до ст.19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:    об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;    у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;    відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають  закону  або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;    забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;    письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому  законом  порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев`ятої цієї статті.
Як установлено матеріалами справи, 12.04.2004 року ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Одеській області подано декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Так, приписами п. 87 Порядку № 215 встановлено, що у разі подання декларації про відмову від іноземного громадянства та не поверненні паспорту іноземної держави до уповноважених органів цієї держави така особа втрачає громадянство.
У разі надходження інформації щодо факту неповернення паспорту виникають підстави для перевірки такої інформації (п.104 Порядку №215).
Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказана норма визначає право, а не обов`язок територіального органу здійснювати таку перевірку шляхом направлення запитів.    Натомість, у разі, якщо така перевірка не здійснюється, територіальний орган має повідомити особу про підстави її не проведення. А у разі, якщо про такі причини повідомлено не було, а особа звернулась зі скаргою на дії територіального органу, центральний орган виконавчої влади має перевірити, чи дійсно були відсутні підстави для направлення запиту.
В обґрунтування своєї позиції, ОСОБА_1 посилається на порушення її права на розгляд її скарг, поданих до ДМС України, у розумінні   ст.15 Закону України «Про звернення громадян», оскільки за результатами їх розгляду органом, до якого вона зверталася, не було проведено перевірку викладених у скаргах фактів, та не було прийнято рішень відповідно до чинного законодавства.
Аналізуючи зміст оскаржених відповідей ДМС України, викладених в  листах №К-1150-19/6.4/814-19 від 12.03.2019 року та №К-1150-19/6.4/814-19 від 13.05.2019 року, окружним судом правомірно встановлено, що питання які були поставлені позивачем у відповідних звернення, органом ДМС України по суті не розглядались. Так, зі змісту листів вбачається, що відповідачем обрано фактично формальний підхід, оскільки останній не вчиняв будь-яких дій з приводу перевірки фактів викладених у заявах позивача.
Апеляційний суд відхиляє доводи ДМС України щодо порушення позивачем ст. 55 Конституції України, у розумінні того, що з матеріалів особової справи ОСОБА_2 вбачається відсутність факту порушення відповідачем прав, свобод або інтересів ОСОБА_1 на момент її звернення до суду, оскільки право на звернення до органів державної влади з відповідною скаргою прямо передбачено Законом України «Про звернення громадян».
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується с висновком суду першої інстанції, що при розгляді звернень позивача, ДМС України фактично не було проведено перевірки правомірності дій територіального органу, а відмова у перевірці викладених у скаргах фактів була необґрунтованою,  що свідчить про протиправність дій ДМС України, що полягають у ненаданні відповіді у листах від 12.03.2019 та від 13.05.2019 року по суті питань ОСОБА_1 на її скарги від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року та проведення перевірки викладених у скаргах фактів, у відповідності до норм ст.ст.15,  16,  19 Закону України «Про звернення громадян».
Щодо доводів відповідача про втручання суду у його дискреційні повноваження шляхом часткового задоволення позову ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Проведення процедури втрати громадянства є виключними повноваженнями ДМС України, тому суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання щодо проведення такої процедури.
Разом з тим, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за даних обставин справи суд першої інстанції обрав належний спосіб відновлення порушеного права позивача, який є ефективним.
Підсумовуючи усе викладене вище, суд  першої інстанції дійшов правильного висновку  про визнання неправомірними дії ДМС України щодо відмови розпочати проведення процедури втрати громадянства ОСОБА_2 по зверненнях від 12.03.2019 та 13.05.2019 про підготовку та направлення подання до Комісії при Президентові України з питань громадянства про припинення ОСОБА_2 громадянства України внаслідок втрати громадянства та з метою відновлення порушеного права позивача зобов`язати ДМС України повторно розглянути скарги ОСОБА_1 від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року в порядку, встановленому  статтею 19 Закону України «Про звернення громадян»  та письмово повідомити позивача про результат перевірки, застосувавши при цьому положення ч.2  ст.9 КАС України.
Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. В них також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки в суді першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Згідно ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до  ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення або ухвала суду - без змін.
Керуючись ст.ст.  242,  308,  315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1  до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів.

           Повний текст постанови суду складено 24 березня 2020 року.

Головуючий суддя 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Єщенко О.В.