Ухвала
Іменем України
 
27 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/5821/13-ц
провадження № 61-3061ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року під головуванням судді 
Журибеди О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Савченко С. І., Верланова С. М., Мережко М. В., у справі за скаргою   ОСОБА_1 на дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, стягувач: Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О., яку мотивував тим, що 22 березня 
2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 58703466, відкритому на підставі виконавчого листа № 2/759/3459, виданого 16 лютого 2015 року Святошинським районним судом 
м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за кредитним договором у розмірі 1 004 373,80 грн перед АТ «Універсал Банк».
 
Вважав, що вказана постанова про арешт майна боржника є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 
15 березня 2018 року зупинено стягнення на підставі виконавчого листа 
№ 2/759/3459, виданого 16 лютого 2015 року Святошинським районним судом 
м. Києва. Вказана ухвала набрала законної сили 30 березня 2018 року, а тому із вказаної дати жоден державний чи приватний виконавець не має права здійснювати ніяких виконавчих дій щодо стягнення на підставі вказаного виконавчого листа. У зв`язку з наведеним просив визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О. щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 22 березня 2019 року у виконавчому провадженні ВП 
№ 58703466 та скасувати цю постанову, стягнути з приватного виконавця на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 23 000,00 грн та зупинити дію оскаржуваної постанови до набрання законної сили рішенням по справі.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги.
 
13 лютого 2020 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, направив на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 
2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій  норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк до 25 березня для усунення недоліків.
 
У березні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків. Таким чином, недоліки касаційної скарги ОСОБА_1 усунуто.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту третього частини другої статті 398 ЦПК України, оскільки на думку заявника відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Крім того, заявник обґрунтовував касаційну скаргу тим, що при розгляді скарги ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не звернули уваги на той факт, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року у справі № 759/5821/13-ц (провадження № 4-с/759/69/18), згідно з якою суд ухвалив зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2/759/3459 від 16 лютого 2015 року виданого Святошинським районним судом м. Києва. Крім того, невірне тлумачення вказаної ухвали призвело до відмови у задоволенні скарги.
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
За частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
 
Такий висновок колегія суддів Верховного Суду зробила з огляду на таке.
 
Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. 
 
Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.
 
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Судами встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу 
м. Києва Лановенко Л. О. від 22 березня 2019 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП № 58703466, відкритому на підставі виконавчого листа № 2/759/3459, виданого 16 лютого 2015 року Святошинським районним судом м. Києва, про звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за кредитним договором у розмірі 1 004 373,80 грн перед АТ «Універсал Банк».
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року задоволена скарга ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Галіч Н. В. про визнання незаконною та скасування постанови опису та арешту майна від 03 січня 2018 року. Визнано протиправними дії державного виконавця з опису та арешту майна у вигляді квартири по виконавчому провадженню № 51119704 за виконавчим листом від 
16 лютого 2015 року. Зупинено стягнення на підставі виконавчого листа 
№ 2/759/3459 від 16 лютого 2015 року, виданого Святошинським районним судом 
м. Києва.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Домбровського Р. А. про визнання незаконною та скасування постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 23 серпня 2018 року задоволено частково. Визнано незаконними виконавчі дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Домбровського Р. А. стосовно винесення постанови від 23 серпня 
2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 51119704 за виконавчим листом № 2/759/3459, виданого Святошинським районним судом 
м. Києва 16 лютого 2015 року. Скасовано постанову старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Домбровського Р. А. від 23 серпня 
2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 51119704 за виконавчим листом № 2/759/3459, виданого Святошинським районним судом 
м. Києва 16 лютого 2015 року. В задоволенні інших вимог відмовлено.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 березня 2019 року провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: головний державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чернишов С. В., Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, Державна казначейська служба України про визнання незаконними дій державного виконавця, скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження - закрито.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги місцевий суд, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що дії приватного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту від 22 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 58703466 є правомірними, вчиненими відповідно до закону і права боржника порушені не були. При цьому суд виходив з того, що підстави для зупинення провадження з боку державного виконавця відсутні, оскільки ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року про зупинення стягнення стосувалася іншого виконавчого провадження № 51119704, яке постановою головного державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ м. Києва Домбровського Р. А. від 14 січня 2019 року закінчене.
 
Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», згідно з частиною першою статті 5 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.
 
Відповідно до положень статті 18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з пунктом другим частини першої статті 34 вказаного Закон виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України зупинення стягнення на підставі виконавчого документа може бути вжите судом у якості заходу забезпечення позову при оскарженні боржником цього виконавчого документа в судовому порядку.
 
У пункті 15 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що до завершення розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.
 
На момент винесення приватним виконавцем постанови від 22 березня 2019 року про накладення арешту на майно боржника були відсутні як ухвала суду про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа у зв`язку із його оскарженням, так і ухвала суду про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа, у зв`язку із оскарженням дій приватного виконавця Лановенко Л. О.
 
За таких обставин правильними є висновки судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні скарги, оскільки зупинення стягнення за виконавчим листом стосувалося виключно розгляду скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Галич Н. В. і не стосується виконання судового рішення приватним виконавцем.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року, якою зупинено стягнення на підставі виконавчого листа 
№ 2/759/3459, стосується неможливості виконання судового рішення будь-яким виконавцем державним чи приватним, за її наявності виконавець повинен зупинити виконавче провадження згідно з статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» не знайшли свого підтвердження, оскільки при розгляді скарги на дії державного виконавця суд, у разі встановлення її обґрунтованості, визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Тобто діюче процесуальне законодавство не передбачає такого способу усунення порушення прав заявника як зупинення стягнення на підставі виконавчого листа. Крім того, зупинення стягнення на підставі виконавчого листа при розгляді скарги можливе виключно при наявності для цього підстав та виключно до завершення розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця.  
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). У рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 
29 червня 2004 року ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні 
п.1 ст.1 Протоколу № 1 Конвенції.
 
Правильними є висновки судів про те, що процесуальні питання виконання судових рішень врегульовані розділом VІ ЦПК України, який взагалі не передбачає ухвалення судом такого рішення як зупинення стягнення за виконавчим листом.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули уваги на той факт, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2018 року у справі 
№ 759/5821/13-ц (провадження № 4-с/759/69/18), згідно з якою суд ухвалив зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2/759/3459 від 16 лютого 2015 року виданого Святошинським районним судом м. Києва, не заслуговують на увагу та спростовуються сукупністю досліджених під час апеляційного розгляду справи доказів.
 
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. 
 
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга  є необґрунтованою. Правильне застосовування норм є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. 
 
Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою   ОСОБА_1 на дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, стягувач: Акціонерне товариство «Універсал Банк», за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, відмовити.   
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. В. Сердюк     А. І. Грушицький     І. М. Фаловська