Справа № 161/16777/19 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/411/20  Категорія: 83 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
13 травня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Бовчалюк З.А., Осіпука В.В., 
з участю секретаря - Лимаря Р.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцький районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про зняття арештів з майна за апеляційною скаргою третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2019 року

В С Т А Н О В И В:

04 жовтня 2019 року ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про зняття арештів з майна.Свої вимоги мотивує тим, що на виконанні в Луцькому районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 16289434, яке було відкрито на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-5044/2011 від 23.07.2009 про стягнення з ОСОБА_1 солідарно в користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредитному договору в розмірі 15669, 44 доларів США та 1444 грн. судових витрат. 28.12.2011 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з неможливістю встановлення майна боржника в результаті проведення виконавчих дій. Повторно виконавчий лист до виконання не пред`являвся. Проте, державним виконавцем не було знято арешт з його нерухомого майна. 23.09.2019 адвокатом Сидун О.С. подано заяву про зняття всіх заборон, арештів та обтяжень, накладених на все нерухоме майно у рамках здійснення виконавчого провадження № 16289434 та виконання вимоги п. 2 постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2011 про припинення чинності арешту майна боржника, проте, в задоволенні заяви було відмовлено. Оскільки державним виконавцем не проводяться будь-які дії з виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду від 23.07.2009, а тому просить суд, зняти арешт з усього нерухомого майна, який накладений: постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Демчук А. М. від 08.12.2009 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розподілу), індексний номер 26078957 від 12.11.2015; реєстраційний номер обтяження 9326501 від 08.12.2009 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2019 року позов задоволено.
Ухвалено зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , який накладений: постановою старшого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Демчук А. М. від 08.12.2009 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розподілу), індексний номер 26078957 від 12.11.2015; реєстраційний номер обтяження 9326501 від 08.12.2009 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).
В апеляційній скарзі третя особа - Луцький районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, покликаючись на неправильне застосування судом норм Закону України «Про виконавче провадження», невідповідність висновків суду обставинам справи просив скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Відзив на апеляційну скаргу сторонами по справі не подано.
Сторони по справі будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог статті 372 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог статті 247 ЦПК України не здійснюється.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження № 16289434 про стягнення з ОСОБА_1  солідарно на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредитному договору в розмірі 15659,44 доларів США та 1444 грн. судових витрат завершено, інших невиконаних зобов`язань у  ОСОБА_1  немає, тому вимога позивача про зняття арешту з усього нерухомого майна підлягає до задоволення. 
Однак погодитись з такими висновками суду не можна виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 16289434. Дане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-5044/2011 від 23.07.2009 про стягнення з ОСОБА_1 солідарно в користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості по кредитному договору в розмірі 15669, 44 доларів США та 1444 грн. судових витрат.
28.12.2011 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з неможливістю встановлення майна боржника в результаті проведення виконавчих дій на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Наданий строк для повторного пред`явлення виконавчого документа для виконання до 28.12.2012. Арешт з майна боржника, накладений в рамках даного виконавчого провадження, не знятий.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2019 адвокат Сидун О. С. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області із заявою про зняття арешту з належного ОСОБА_1 майна, проте отримала відмову, оскільки виконавчий лист повернуто стягувачу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягнуто, а тому, підстави для зняття арешту відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закону № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Частиною першою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV.
У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.
У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника майна, а тому на підставі статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» просив зняти арешт з належного йому майна.
Як встановлено судом, підставою обтяження майна позивача є постанова від 28 грудня 2011 року, винесена заступником начальника відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Шумчуком В. Г. в рамках виконавчого провадження № 16289434 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-5044, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 23 липня 2009 року, в якому позивач ОСОБА_1 є боржником.
Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
При цьому посилання позивача в позовній заяві на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.
Такий правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 544/394/18.
За таких обставин, помилковим є висновок суду про наявність підстав для задоволення позову в цій справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, оскаржуване судове рішення скасовано, то сплачений Луцьким районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 152, 60 грн. підлягає стягненню з позивача.
За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області задовольнити. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцький районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про зняття арештів з майна - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області 1152(одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді