Постанова
Іменем України                            
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 725/5117/17
 
провадження № 61-46181св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , яка діє від свого імені 
та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
представник відповідача - адвокат Юрійчук Микола Андрійович, 
третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Юрійчук Микола Андрійович, на постанову Апеляційного суду Чернівецької області 
від 12 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Височанської Н. К., Лисака І. Н., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого 
є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про виселення.
Позовна заява мотивована тим, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 19 грудня 2006 року 
№ CVSNGL00000001 в іпотеку банку передано квартиру 
АДРЕСА_1 .
05 серпня 2016 року у порядку досудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало 
у власність квартиру 
АДРЕСА_1 .
Зазначало, що після отримання права власності на вказану квартиру, банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у цій квартирі ОСОБА_1 , 
з дітьми: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Вважало, що вказані особи підлягають виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку».
Вказувало, що банк направив відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, проте вимоги претензії були проігноровані, нерухомість не була передана банку у вільне користування.
Ураховуючи зазначене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 , зі зняттям 
з реєстраційного обліку в органі Міністерства внутрішніх справ України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 червня 
2018 року у складі судді Стоцької Л. А. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла без надання іншого постійного жилого приміщення не передбачено законом, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» необґрунтовані та не підлягають задоволенню.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 вересня 
2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 червня 
2018 року скасовано.
Позов задоволено частково. 
Виселено  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири 
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 , передаючи квартиру в іпотеку, придбану за кредитні кошти, знала та повинна була знати про те, що у разі невиконання кредитного зобов'язання і реалізації іпотекодержателем цього майна вона втратить статус власника та буде зобов`язана виселитися з квартири відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку». ПАТ КБ «ПриватБанк», який набув у власність спірну квартиру, не може реалізовувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній колишнього власника та членів його сім`ї. Оскільки між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору, тому у зв`язку із реєстрацією права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності ОСОБА_1 на цю квартиру припинилося.
Вимога банку про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи, відноситься виключно до компетенції Державної міграційної служби України, її відділів та територіальних підрозділів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, 
 ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Юрійчук М. А., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 01 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року вказану справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи законне рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», не врахував вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР за змістом яких, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин, тому є підстави для відмови у задоволенні позову про виселення.
Посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові 
від 25 січня 2018 року у справі № 756/9977/14-ц (провадження 
№ 61-688св17), від 14 березня 2018 року у справі № 279/10126/15-ц (провадження № 61-2816св18).
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CVSNGL00000001 у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 48 000 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 4 320 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 18 грудня 2026 року 
(а.с. 68-71 т. 1).
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки квартири від 23 січня 2007 року № CVSNGL00000001, згідно 
з пунктом 33.3 якого іпотекодавець передала в іпотеку квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 54,00 кв. м, житловою площею 28,80 кв. м (а.с. 72-73 т. 1).
У подальшому, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора від 10 серпня 2016 року, прийнятого на підставі договору іпотеки, право власності на зазначене нерухоме майно набув ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 3 т. 1).
21 серпня 2017 року банк надіслав претензію відповідачу, якою повідомив ОСОБА_1 про набуття права власності на квартиру та вимагав протягом 
30 днів з моменту отримання претензії добровільно звільнити приміщення 
з усіма членами сім`ї з одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 4 
т. 1).
Відповідно до довідки Приватного підприємства «Житлосервіс» 
від 09 квітня 2016 року № 597 у квартирі 
АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та її діти: 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 6 т. 1).
Квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 придбала не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Юрійчук М. А., підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію 
і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну дляних плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Зазначена правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово укладала кредитні договори з ПАТ КБ «ПриватБанк».
Зокрема, 13 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CVH0GL00000179, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США на придбання житла, - квартири 
АДРЕСА_3 (а.с. 211-213 т. 1).
13 жовтня 2006 року вказаний кредит було погашено (а.с. 216 т. 1).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2006 року ОСОБА_1 продала квартиру 
АДРЕСА_3 . 
19 грудня 2006 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого купили в рівних частках квартиру 
АДРЕСА_1 , яку в подальшому було передано в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 19 грудня 2006 року 
№ CVSNGL00000001 (а.с. 217 т. 1).
Відповідно до заяви на видачу готівки ОСОБА_1 27 грудня 
2006 року отримала кошти за кредитним договором від 19 грудня 2006 року № CVSNGL00000001 у сумі 48 000 доларів США (а.с. 219 т. 1).
Згідно із довідкою ПП «Житлосервіс» від 09 квітня 2016 року № 597 
ця квартира є місцем проживання відповідача та її неповнолітніх дітей 
(а.с. 6 т. 1 ).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 07 травня 2018 року визнано недоцільним виселення неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із зазначеної квартири (а.с.191-194 т.1).
Апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що до спірних правовідносин про усунення перешкод у користуванні майном підлягають застосуванню вимоги статті 319 ЦК України, оскільки між сторонами не існує договірних відносин 
і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного 
з позивачем договору. У зв`язку із реєстрацією права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності ОСОБА_1 на цю квартиру припинилося.
Проте, апеляційним судом не враховано того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, апеляційний суд скасував по суті правильне рішення суду першої інстанції.
Натомість суд першої інстанції, встановив, що спірну квартиру придбано не за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечене іпотекою вказаного житла, та врахувавши вимоги статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, дійшов правильного висновку про те, що за таких обставин не допускається виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Юрійчук Микола Андрійович, задовольнити.
Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 12 вересня 2018 року скасувати.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 червня 
2018 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                           І. А. Воробйова

                                                                                                                        Б. І. Гулько

                                                                                                                        Р. А. Лідовець

                                                                                                                        Ю. В. Черняк