Справа № 464/6332/19                                Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/401/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        19 травня 2020 року                                                        м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Струс Л.Б.,
суддів Левика Я.А., Шандри М.М.
секретар Бадівська О.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою  Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум»

на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2019 рокув складі судді Ванівського Ю.М .
у справі        
за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум», третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерджі плюс Україна», про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум», третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерджі плюс Україна», про захист прав споживачів задоволено.
Накладено арешт нанежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 56,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1563257546101, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум».
Накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 47,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1563285146101, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум».
Накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 2,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1218291546101, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум».
Накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 8,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1215740746101, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум».
Накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 4,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1215688846101, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум».
Накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 3,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1215620246101, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум».
Ухвалу суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум», подавши апеляційну скаргу. 
Вважає ухвалу такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права.
Вказує, що оскаржувана ухвала, окрім посилань на загальні норми процесуального права, не містить мотивів співмірності застосованих заходів із предметом позову, підтверджену доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, підстав обмеження прав та інтересів ТОВ «КУА «Оптимум». Саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Окрім того, вказує, що предметом спору є захист прав споживача та стягнення грошових коштів, натомість арештовані нежитлові приміщення не є предметом спору. Оскаржувана ухвала не містить посилання на докази вартості майна, на яке судом накладено арешт у якості забезпечення позову.
Просить ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.
       Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, від ОСОБА_1 та ТзОВ «Енерджі плюс Україна» надійшли письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності, тому їх неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності, а фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум», третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерджі плюс Україна», про захист прав споживачів, в якому просив стягнути з ТзОВ «Компанія з управління активами «Оптимум» грошові кошти в загальній сумі 1 504 059, 92 грн.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення, зважаючи на фактичні обставини справи, виходячи із пов`язаності заходів забезпечення позову з його предметом, суд вважав необхідним задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.
Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.
Згідно ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
       В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить накласти арешт на нанежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , що належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум».
Підстав для висновку про те, що обраний заявником вид забезпечення позову є співмірним із заявленими в даній справі позовними вимогами та що не вжиття цього виду забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся немає.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).
Забезпечення позову покликане забезпечити належне виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тобто вплинути на можливе утруднення його виконання чи сприяти уникненню можливості його невиконання. Вказані заходи не стосуються інших можливих подальших наслідків, що можуть виникнути внаслідок задоволення позовних вимог.
       Забезпечення позову — це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
       Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
       Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
       Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
       Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
       Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
       Самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
       Вказані висновки зазначені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18 та від 13 січня 2020 року  у справі №922/2163/17.
Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
       При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. 
       Суд першої інстанції задовольняючи заяву позивача про забезпечення позовних вимог не врахував вимог зазначених процесуальних норм та не обґрунтував припущення того, що невжиття заходів для забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у цій справі. 
Колегія суддів, відповідно до вказаних вище вимог закону та роз`яснень схожих за змістом правовідносин, перевіряючи: чи дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; а також беручи до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, – вважає, що в суду першої інстанції не було наявних підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Крім того, колегія суддів роз`яснює, що позивач вправі повторно звертатись до суду з заявою про забезпечення позову.
Отже доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, та дають підстави для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права під час розгляду даної справи.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ст..376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       З врахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2019 рокуслід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум» - задовольнити.
Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2019 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Оптимум», третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерджі плюс Україна», про захист прав споживачів – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.05.2020 року. 

Головуючий 

Судді