Номер провадження: 22-ц/813/1120/20 
Номер справи місцевого суду: 515/3175/13-ц
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 січня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку.
Свої вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої залишилася земельна ділянка площею 4,85 га, яка роз-ташована на території Татарбунарської міської ради, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , яку він має право успадкувати по закону в порядку першої черги. Інших спадкоємців ні по заповіту, ні по закону не має, його батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . При зверненні до нотаріуса з приводу прийняття спадщини йому було відмовлено з причини відсутності оригіналу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Дійсно, оригінал вказаного документу було втрачено ще при житті матері. Ним було розміщено оголошення про втрату державного акту в газеті «Татарбунарський вісник». Зважаючи на дані обставини, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку.
Представник позивача – адвокат Дімітренко В.Є. - у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав. 
Представник Татарбунарської міської ради Одеської області (за довіреністю) Лєсніченко О.В. у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. 
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 січня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Татарбунари Одеської області, право власності на земельну ділянку площею 4,85 га, розташовану на території Татарбунарської міської ради Одеської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 08 вересня 2003 року, що залишилася після смерті ОСОБА_3 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , який не приймав участі у справі, звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що у позовній заяві позивач ввів в оману суд першої інстанції, зазначивши, що інших спадкоємців не існує; суд першої інстанції не перевірив наявність спадкової справи та чи існують інші спадкоємці майна померлої.
У судове засідання, призначене на 16 квітня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
З матеріалів справи вбачається, що судові повістки, які неодноразово направлялись ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , поверталась на адресу суду без вручення із поміткою працівника пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 77-78, 90-91, 103-104, 141-142, 144-145). 
Крім того, апеляційній суд звертає увагу, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційну скаргу з додатками було отримано позивачем (а.с. 59), що свідчить про те, що ОСОБА_2 був обізнаний про наявність апеляційного провадження щодо рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 січня 2014 року.
Згідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.
Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
На підставі наведеного, вважаю, що позивач ОСОБА_2 належним чином сповіщений про слухання справи у суді апеляційної інстанції, неотримання ним судової кореспонденції є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що сторона повідомлялась належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Враховуючи, що позивач, як ініціатор провадження загалом, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи, і крім надісланої судової кореспонденції, має можливість отримати інформацію щодо руху цивільної справи в мережі Інтернет на офіційних ресурсах Одеського апеляційного суду.
Більш того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.
Так, в пункті 41 рішення Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року по справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) зазначено, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».
Аналогічна позиція висловлена також в пункті 27 рішення Європейського Суду з прав людини від 26 квітня 2007 року по справі "Шевченко проти України" (Заява N 8371/02). Європейський Суд, де зазначив, що заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки між вереснем 2002 року та груднем 2003 року та після 2 червня 2004 року, щоб довідатись про стан провадження у його справі.
Крім того апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_2 з 28 грудня 2004 року зареєстрований саме за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, є всі правові підстави вважати сповіщеним ОСОБА_2 про слухання справи на 16 квітня 2020 року.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 27 квітня 2020 року.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, послався на наступні обставини.
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 5) вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками заз-начені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Згідно копій свідоцтв про смерть серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 (а.с. 6-7), батько позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати позивача – ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Татарбунари Одеської області.
Копією Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 підтверджується, що земельна ділянка площею 4,85 га, яка розташована на території Татарбунарської міської ради Одеської області, дійсно передана у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_3 (а.с. 8).
Із повідомлення №В-н-356 від 20.11.2013р. відділу Держземагенства у Татарбунарському районі (а.с. 9) вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки загальною площею 4,8465 га, розташованої на території Татарбунарської міської ради Одеської області, складає 145418,90 грн.
З довідки №1546 від 23.12.2013р., виданої виконкомом Татарбунарської міської ради, (а.с. 10) вбачається, що позивач проживав разом з своїми батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по день їх смерті. 
Із копії газети «Татарбунарський вісник» №91 від 27.11.2013р. (а.с. 11) вбачається, що втрачений державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_3 , вважати недійсним.
Відмова нотаріуса свідчить про неможливість позивача отримати свідоцтво про право власності на спадщину, з причини відсутності оригіналу державного акту на земельну ділянку. 
Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.
Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадко-давця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У судовому засіданні у суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є сином померлої ОСОБА_3 , а отже, спадкоємцем за законом в порядку першої черги. Єдиною перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку є те, що оригінал державного акту на право приватної власності на землю втрачено.
У зв`язку з вищевказаним, суд першої інстанції вважав, що за позивачем повинно бути визнано право власності на земельну ділянку площею 4,85 га, що розташована на території Татарбунарської міської ради Одеської області, посвідченої державним актом серії І-ОД № 066450, що залишилася після смерті ОСОБА_3 .
Однак судова колегія погодитись з такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на те, що судом першої інстанції не повністю встановлено коло осіб, які повинні були бути залучені до розгляду справи.
Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права.
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати:
- місце відкриття спадщини;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.
Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Судом першої інстанції всупереч вимогам національного законодавства не було витребувано спадкову справу, відкриту після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, судом першої інстанції не було з`ясовано коло спадкоємців, а тому не визначено вірний суб`єктний склад цивільної справи.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України (у редакції, яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Статтею 119 ЦПК України (у редакції, яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Системний аналіз статей 33, 119 ЦПК України (у редакції, яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) дає підстави дійти висновку, що на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Так до суду апеляційної інстанції звернувся ОСОБА_1 , який у апеляційній скарзі вказує, що він є сином померлої ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5 від 06 лютого 2018 року (а.с. 39).
Таким чином, позивач ОСОБА_2 , не врахувавши положення ст.ст. 33, 119 ЦПК України (у редакції, яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції), не зазначив всіх відповідачів, права, свободи та інтереси яких можуть бути порушені судовим рішенням.
Відповідно до положень статті 212 ЦПК України (у редакції, яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
В статті 214 ЦПК (у редакції, яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до статті 215 ЦПК (у редакції, яка були чинна на момент розгляду справи судом першої інстанції) в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справ.
Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 09 січня 2014 року скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дрішлюк