Постанова  
Іменем України 
 
27 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 654/868/17
провадження № 61-39161св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Негра (Виходцева) Лариса Анатоліївна, 
третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Ларічева Наталя Анатоліївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 травня 2018 року в складі колегії суддів: Склярської І. В., Пузанової Л.В., Чорної Т. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негри (Виходцевої) Л. А., третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Ларічева Н. А., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 06 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого остання отримала позику в розмірі 400 000,00 грн, що на час укладання договору було еквівалентно 
50 000,00 доларів США, на термін до 06 жовтня 2011 року. 
 
З метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за зазначеним вище договором позики, 06 квітня 2010 року між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку позивачу належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,1929 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Вказував на те, що станом на 06 лютого 2011 року ОСОБА_2 повернула позику частково, однак заочним рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2013 року задоволено позовні вимоги останньої щодо визнання зобов`язань за договором позики та договором іпотеки припиненими. Апеляційним судом за скаргою позивача зазначене вище рішення суду першої інстанції скасовано, проте в період оскарження судового рішення, позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 відчужила спірне нерухоме майно в спільну часткову власність відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
 
Вважав, що оспорювані договори купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна укладені неправомірно та незаконно, ОСОБА_2 навмисно ввела в оману другу сторону правочинів. 
 
Посилаючись на наведене, позивач просив визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1929 га, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу № 1180, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., за умовами якого 1/3 частини спірної земельної ділянки належить ОСОБА_6 ; договір купівлі-продажу № 1178, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., згідно з умовами якого 1/3 частини спірної земельної ділянки належить ОСОБА_4 ; договір купівлі-продажу № 1176, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., за яким 1/3 частини спірної земельної ділянки належить ОСОБА_5 . Визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу № 1179, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., відповідно до умов якого ОСОБА_6 набула у власність 1/3 частини спірного житлового будинку, а також договори купівлі-продажу № № 1175, 1177, посвідчені 
16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., за умовами яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули у власність по 1/3 частини спірного житлового будинку.  Також просив скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачами на земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувати з володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на свою користь земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, в рахунок виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики від 06 квітня 2010 року, забезпеченого договором іпотеки від 06 квітня 2010 року. 
 
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 лютого 
2018 року позов задоволено. Визнано недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1929 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу 
№ 1180, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., згідно з яким
1/3 частки спільної часткової власності належить ОСОБА_5 ; договір купівлі-продажу № 1178, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., відповідно до якого 1/3 частки спільної часткової власності належить ОСОБА_4 ; договір купівлі-продажу № 1176, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу в Херсонській області Негра Л. А., за умовами якого 1/3 частки спільної часткової власності належить ОСОБА_5 Визнано недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу номер № 1179, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л. А., згідно з яким 1/3 частини спільної часткової власності належить ОСОБА_6 ;  договір купівлі-продажу № 1177, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу в Херсонській області Негра Л. А., за яким 1/3 частки спільної часткової власності належить ОСОБА_4 ;  договір купівлі-продажу № 1175, посвідчений 16 вересня 2014 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу в Херсонській області Негра Л. А., згідно з умовами якого 1/3 частки спільної часткової власності належить ОСОБА_5 . Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано з володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5  земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,1929 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 , в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 06 квітня 2010 року, забезпеченого договором іпотеки від 06 квітня 2010 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є титульним володільцем спірного нерухомого майна з дати укладання договору іпотеки 
від 06 квітня 2010 року, яке вибуло з його володіння поза його волею на підставі спірних договорів, укладаючи які ОСОБА_2 навмисно ввела других сторін правочинів в оману щодо відсутності заборони відчуження. Враховуючи невиконане зобов`язання за договором позики, забезпечене іпотекою спірного нерухомого майна, на яке позивач маж право звернути стягнення та перебування цього майна у власності третіх осіб на підставі договорів, які підлягають визнанню недійсними, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на витребування спірного нерухомого майна від добросовісних набувачів за правилами статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 22 травня 2018 року апеляційні скарги представника  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено. Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що продавець за оспорюваними договорами та покупці за цими договорами не визнають наявність обману при вчиненні спірних правочинів, а ОСОБА_1 умови для застосування статті 230 ЦК України не доведені, підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу із заявлених у позові підстав, відсутні. 
 
Також апеляційним судом зазначено, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач є титульним володільцем спірної нерухомості з дати укладення договору іпотеки від 06 квітня 2010 року не ґрунтуються на нормах матеріального права.                 За укладеним договором іпотеки, предметом якого є витребуване позивачем нерухоме майно, ОСОБА_1 не є його власником, а є іпотекодержателем майна, який не володіє ним, а отже підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння відсутні.
 
Крім того, колегія суддів апеляційного суду зауважила, що визнавши право власності на нерухоме майно за позивачем, суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону, взагалі не обґрунтував рішення в цій частині, обмежившись посиланням на те, що відповідно до статті 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки, та на існування несплаченого боргу за договором позики. З урахуванням вищенаведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірні земельну ділянку та житловий будинок за відповідачами також відсутні.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Херсонської області 
від 22 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга містить доводи, аналогічні доводам ОСОБА_1 , викладеним ним в позовній заяві, при цьому зазначає, що апеляційним судом не враховано, що перебування спірного іпотечного майна у володінні третіх осіб, позбавляє його права звернути на це майно стягнення в рахунок погашення існуючої заборгованості 
ОСОБА_2 за договором позики.
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У липні 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу  Білоконь О. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 травня 2018 року, витребувано матеріали справи № 54/868/17 із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 травня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України 
(далі -ЦПК України), в редакції чинній на час її подання.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 06 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого остання отримала позику в розмірі 400 000,00 грн, що на час укладання договору було еквівалентно 50 000,00 доларів США, на термін до 06 жовтня 2011 року. 
 
З метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за зазначеним вище договором позики, 06 квітня 2010 року між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку позивачу належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,1929 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Станом на 06 лютого 2011 року ОСОБА_2 частково повернула борг, у зв`язку з чим між сторонами укладено додаткову угоду, в якій вони погодили, що заборгованість останньої за зазначеним вище договором позики становить 10 000 доларів США, за користування залишком боргу позичальник має сплачувати відсотки. 
 
Заочним рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області 
від 22 жовтня 2013 року визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_2 за зазначеними вище договорами позики та іпотеки.
 
Рішенням апеляційного суду від 09 серпня 2016 року заочне рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2013 року скасовано та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення зобов`язань за договором позиви та договором іпотеки від 06 квітня 2010 року.
 
16 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладені договори купівлі-продажу спірних земельної ділянки та житлового будинку, за умовами яких ОСОБА_2 відчужила в спільну власність останніх спірне нерухоме майно.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
 
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
 
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
 
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
 
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
 
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину, визначеної положеннями статті 204 ЦК України, й має бути встановлено, зокрема, наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом.  
 
Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
 
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Іпотекодержатель не є ні власником іпотечного майна, ні його володільцем.                       Право володіння та користування іпотечним майном належить іпотекодавцю               (стаття 9 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд, враховуючи зазначені вище норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів, що оспорений правочин було укладено шляхом обману зі сторони відповідачів. Встановлено, що цей двосторонній оплатний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони виконали його умови, що свідчить про прийняття обумовлених умов.
 
Також апеляційним судом правильно зазначено про неможливість застосування механізму віндикаційного позову, оскілки позивач не був та не є власником спірного нерухомого майна.Перехід права власності на предмети іпотеки до третіх осіб, не позбавляє позивача права задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на спірне нерухоме майно, у встановлений законом спосіб.
 
Правильним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на предмети іпотеки, оскільки такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, в разі наявного в договорі іпотеки відповідного застереження, реалізується іпотекодержателем в позасудовому порядку.
Враховуючи вище наведене постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для її  скасування.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну правову оцінку, Верховний Суд не вбачає необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	В. В. Яремко