Єдиний унікальний номер 235/7097/19 
Номер провадження 22-ц/804/880/20        

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

11 березня 2020 року          
м. Бахмут 

справа № 235/7097/19
провадження № 22-ц/804/880/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,
суддів: Корчистої О.І., Хейло Я.В.,
за участю секретаря судового засідання – Ситніка Д.Л.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Покровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Донецькій області,
третя особа –  Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут  цивільну справу №   235/7097/19 за позовом ОСОБА_1 до Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Донецькій області, третя особа: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про зняття арешту з спадкового майна,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року (суддя Величко О.В.), ухваленого в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, повне судове рішення складено 19 грудня 2019 року,-

В С Т А Н О В И  В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В жовтні 2019 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що  він є сином ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_2 помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 5,1557 га, що розташована за адресою: с. Новоєлизаветівка Покровського району, кадастровий номер 1422783899:05:000:1421, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на землю, виданого 01 лютого 2008 року; ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; ? АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 . Він як спадкоємець після смерті ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав. Нотаріусом було виявлено, що за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на усе належне нерухоме майно померлого батька накладено арешт Покровським МВ ДВС ГТУ у Донецькій області. При зверненні до відповідача було з`ясовано, що на виконанні у Покровському МВ ДВС перебувало виконавче провадження № 50270061 з примусового виконання виконавчого листа № 235/4292/15ц виданий 20 липня 2015 року Красноармійським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 18 287,65 грн., а 27 жовтня 2016 року державним виконавцем було прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», проте не вирішено питання про зняття арешту з майна боржника. Оскільки його право на отримання правовстановлюючого документу на спадкове  майно є порушеним, а тому, воно підлягає захисту в судовому порядку.

Просив суд зняти арешт та заборону на відчуження, який було накладено на підставі Постанови Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Донецькій області, серія та номер 50270061 виданий 27 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем ОСОБА_3 з наступного майна: земельної ділянки площею 5,1557 га, що розташована у Донецькій області Покровського району с. Новоєлизаветівка, кадастровий номер 1422783899:05:000:1421 з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на землю, виданого 01 лютого 2008 року Красноармійським районним відділом земельних ресурсів; ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 11 травня 2017 року державним нотаріусом Першої Красноармійської державної нотаріальної контори Шиленко С.В.; ? частина житлового будинку АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 13 серпня 2012 року Новоєлизаветівською сільською радою.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Покровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області, третя особа: АТ «КБ «Приватбанк» про зняття арешту з спадкового майна відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що Покровський МВ ДВС ГТУ у Донецькій області не може бути відповідачем у цій справі, оскільки його дії чи бездіяльність можуть бути оскаржені лише стороною виконавчого провадження і повинні розглядатися судом в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що законом передбаченого, що у випадку, якщо державний виконавець не має підстав для зняття арешту своєю постановою, то арешт з майна знімається за рішенням суду, оскільки на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 накладено арешт, в позасудовому порядку зняти цей арешт не можливо, то він має право в судовому порядку вирішити питання про зняття арешту з спадкового майна, шляхом звернення до суду з позовом про зняття арешту з спадкового майна.

Суд першої інстанції вказує на необхідність вирішення питання щодо зняття арешту шляхом подання позову про визнання права власності та зняття арешту з спадкового майна, а потім зазначає, що він не може подавати такий позов, бо дійсно є відповідачем в такому випаду у справі. 

Висновки Верховного Суду викладені в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 210/1072/15ц на які посилається суд першої інстанції стосується закінчення виконавчого провадження, де згідно з ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено в обов`язковому порядку зняття арешту з майна, саме з цього приводу й була подана скарга на бездіяльність державного виконавця по справі №210/1072/15ц. Вважає, що справа 210/1072/15ц не має відношення до цієї справи, а тому подати скаргу на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття ним арешту з спадкового майна при поверненні виконавчого документа він не має можливості, бо такого обов`язку не було покладено на державного виконавця згідно норм діючого законодавства при поверненні виконавчого документа на підставі ч.1 п.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Зазначає, що Покровський МВ ДВС є належним відповідачем по справі, а твердження суду першої інстанції, що відповідачем по справі повинен бути АТ КБ «ПриватБанк» не ґрунтуються на нормах діючого законодавства України.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

25 лютого 2020 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» – Захарова М.І. надійшов відзив в якому він зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплато відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором  ОСОБА_2 . Мав заборгованість 18 044,05 грн., яка стягнута рішенням  Красноармійського міськрайонного суду від  20 липня 2015 року. З метою виконання рішення суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби управління юстиції з відповідною заявою і виконавчим документом. 24 лютого 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у відношенні ОСОБА_2 . Постановою державного виконавця на майно боржника накладено заборону відчуження.  На час накладення арешту на майно боржника, власником цього майна зареєстровано ОСОБА_2 , таким чином, державним виконавцем накладено  арешт на майно ОСОБА_2 з дотриманням вимог чинного законодавства. Зазначає, що повернення виконавчого документа стягувану не є закінченням виконавчого провадження і підставою для зняття арешту з майна. У порушення вимог ст.ст. 1218,1281-1282 ЦКУ спадкоємець не повідомив кредитора про смерть спадкодавця, заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 листопада 2013 року ним не погашена. Вважає, що позивач повинен виконати зобов`язання боржника, оскільки прийняв спадщину, обов`язки боржника щодо погашення заборгованості перед банком перейшли до нього як до спадкодавця.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.93).

Представник позивача – Очеретько О.В. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив  її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання поштового повідомлення (повістки) (а.с.99).

Представник третьої особи в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372  ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

З  свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Після його смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 5,1557 га, що розташована за адресою: с. Новоєлизаветівка Покровського району, кадастровий номер 1422783899:05:000:1421, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на землю, виданого 01.02.2008 року; ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; ? АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 . (а.с.10-12).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, отриманої 24 вересня 2019 року за індексним номером 182257979, все нерухоме майно ОСОБА_2 перебуває під арештом, накладеним постановою державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області № 50270061 від 27.10.2016 року. (а.с.10-12).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 5, 1557 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новоєлизаветівської сільської ради Покровського району Донецької області, кадастровий № 1422783800:05:000:1421 у зв`язку з наявністю заборони та арешту майна.(а.с.14).

З листа Головного територіального управління юстиції у Донецькій області покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби  № 27987 вбачається, що на виконанні у Покровському МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області перебувало виконавче провадження № 50270061 з примусового виконання виконавчого листа № 235/4292/15ц, виданого 20.07.2015 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 18287,65 грн. В перебігу примусового виконання державним виконавцем 27.10.2016 року було прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Арешти, накладені державним виконавцем по виконавчому провадженню № 50270061 знято не було, оскільки на момент повернення виконавчого документу стягувачу підстав для зняття державним виконавцем арешту, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не було. (а.с.16).

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27 жовтня 2016 року виконавчий лист № 235/4292/15ц, виданий 20 липня 2015 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 18 287,65 грн., повернено стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37, ст. 50 Закону України « Про виконавче провадження». В постанові зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 27 жовтня 2019 року (а.с.45).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Покровський МВ ДВС ГТУ у Донецькій області не може бути відповідачем у цій справі, оскільки його дії чи бездіяльність можуть бути оскаржені лише стороною виконавчого провадження і повинні розглядатися судом в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів

За змістом частинами 1, 2 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з частиною 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина 1 статті 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину ( частина 3 статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Наведені вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 та пункту 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право  накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

Частинами 1 та 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачеві), у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

  Згідно із статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. 

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

За змістом частини 1 статті 59 цього Закону до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття арешту з цього майна може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Виходячи з системного тлумачення статей 16, статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлено власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно із статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідачам у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України .

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2019 року у справі № 607/3894/17, від 15 травня 2019 року у справі № 335/12353/17-ц.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статті 41 Конституції України, статтями 321,328 ЦК України.

Однак, за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, а тому заява ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК (Судовий контроль за виконанням судових рішень).

Доводи апеляційної скарги, що Покровський МВ ДВС є належним відповідачем по справі є не обґрунтованими.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи»(див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому  апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -   
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                             О.О.Тимченко

Судді:                      О.І. Корчиста

            Я.В. Хейло 
Повне судове рішення складено 11 березня 2020 року

Головуючий        О.О.Тимченко