ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4187/20 Справа № 201/8390/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2020 року справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а:

       У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
       Вказувала, що вона перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем з 02 травня 2010 року по листопад 2016 року, від якого вони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач мешкає за іншою адресою, життям доньки не цікавиться, матеріально спільній дитині не допомагає. Самостійно утримувати доньку та нести одноособово витрати, пов`язані з її вихованням, вона не може, оскільки фактично на її утриманні перебувають дитина від першого шлюбу та ще двоє літніх батьків, які вже є пенсіонерами.
       Зазначала, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу, у зв`язку з чим позивач просила врахувати наявність у відповідача нерухомого майна (квартир, земельної ділянки, машиномісця та, паркувального місця, автомобіля) та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 21 180 грн. (10-ти прожиткових мінімумів). Крім того, у відповідності до вимог ст.191 СК України, просила стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме з 19 січня 2019 року по день пред`явлення позову до суду в розмірі 121 620 грн.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_2 задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання його малолітньої доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття в розмірі 10 000 грн. щомісячно, стягуючи аліменти на користь матері дитини ОСОБА_2 , починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 22 липня 2019 року.
       Рішення у межах суми платежу аліментів за один місяць – допущено до негайного виконання.
       В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн.40 коп.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення місцевого суду в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з нього на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття з 10 000 грн. до 2 218 грн. щомісячно, в іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2020 року залишити без змін.
       Апеляційна скарга мотивована наступним: судом порушено процесуальний порядок приймання доказів; судом повинно було бути досліджено дохід обох батьків, твердження позивача про неофіційне працевлаштування з доходом 10 000 грн. не було та не могло бути підтверджено належними та допустимими доказами, тому ці твердження помилково взяті судом до уваги; відповідно до ст.182 СК України суд мав враховувати матеріальне становище платника аліментів, а не його батьків та інших родичів; суд повністю поклав обов`язок щодо утримання дитини на одного з батьків – відповідача; судом порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70%; за відсутності доказів наявності доходу позивача, виходячи з розміру доходу відповідача, доцільним було б присудити відповідачу мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, що становить 2 218 грн.
        ОСОБА_2  надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, його відповідність нормам матеріального та процесуального права, просила суд залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що батьком малолітньої дитини  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції.
       Малолітня донька мешкає зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою ОСББ «Житловий комплекс « ОСОБА_4 ». 
       Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працює у ТОВ «ФАСТ ЕНЕРДЖІ» на посаді фінансового директора з 17 липня 2019 року та його оклад, згідно штатного розкладу, складає 7 080 грн.75 коп., що підтверджується довідкою від 01 жовтня 2019 року.
       Відповідач ОСОБА_1 є засновником ПП ВКФ „ЮСАР” зі статутним внеском 5 000 грн., розташованому у м.Дніпрі (т.1 а.с.21-28), одним із засновників ТОВ «АПК Долина» зі статутним внеском 280 000 грн., розташованому у м.Дніпрі (т.1 а.с.29-39), засновником ТДВ СК «Кепітал Іншурінс Груп» зі статутним внеском 20 000 000 грн., розташованому у м.Києві (т.1 а.с.40-48), засновником ПП «Стандарт–С» зі статутним внеском 210 232 грн., розташованому у м.Дніпрі (т.1 а.с.49-58).
       Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач є власником машиномісця АДРЕСА_1 НОМЕР_2 у підземному паркінгу у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.8); паркувального місця АДРЕСА_3 , прим. 155 (т1 а.с.9); квартири у АДРЕСА_4 (т.1 а.с.13).
       Крім того, відповідачу на праві власності належить автомобіль, реєстраційний номер НОМЕР_3 , РОRSCHE 911, TURBO 2015 року випуску, що підтверджується відповіддю РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 19 грудня 2019 року (т.2 а.с.72).
       Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку №135040, відповідач є власником земельної ділянки площею 2,000 га, яка розташована у Балівській сільській раді Дніпропетровського району Дніпропетровської області (т.1 а.с.18).
       Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції не обмежувався розміром заробітку (доходу) відповідача за довідкою ТОВ «ФАСТ ЕНЕРДЖІ» від 01 жовтня 2019 року та враховував наявність на праві власності у відповідача рухомого та нерухомого майна, майнових прав, значні витрати на відпочинок та утримання рухомого та нерухомого майна, що підтверджують добре матеріальне становище відповідача. Місцевий суд також враховував, що інших дітей відповідач не має, іншим особам аліменти не сплачує, один з його батьків, які обидва є пенсіонерами за віком, а саме ОСОБА_5 , по цей час працює професором НТУ «Дніпровська політехніка», і батько і мати є заможними людьми, мають на праві власності велику кількість об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с.3,9-17), тому, на думку суду, не потребують допомоги сина.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
       Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
       Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч.2 ст.181 СК України).
       Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
       За умовами ч.ч.1 та 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Згідно із ст.ст.180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
       За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
       Положення ст.182 СК України зобов`язує суд при визначені розміру аліментів враховувати:
       1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
       2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
       3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
       3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
       3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
       4) інші обставини, що мають істотне значення.
       Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач має не тільки дохід за місцем роботи,а має майнові права, тобто має право на отримання дивідендів.
       Визначаючи розмір аліментів на утримання малолітньої дитини, суд першої інстанції правильно застосувавши наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, та враховуючи відомості про доходи відповідача, наявність у нього майнових прав, виходячи із того, що відповідач має достатню платоспроможність, його стан здоров`я дозволяє нести витрати на утримання доньки, інших осіб на утриманні відповідач не має, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у розмірі 10 000 грн. відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину.
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності доказів наявності доходу позивача, виходячи з розміру доходу відповідача, доцільним було б присудити відповідачу мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, що становить 2 218 грн., виходячи з наступного.
       Так, відповідач фактично наполягає, що розмір його доходу становить 7 080 грн.75 коп. (згідно довідки ТОВ «ФАСТ ЕНЕРДЖІ»), саме з цього розміру повинен виходити суд, втім суд не може виходити виключно з такого розміру доходу, оскільки матеріали справи свідчать про добре матеріальне становище відповідача, що випливає з наявності в нього майнових прав, рухомого та нерухомого майна, врахування усіх цих обставин відображає реальне матеріальне становище відповідача, виходячи з якого, у повній відповідності з ст.182 СК України місцевий суд визначив розмір аліментів, що підлягають стягненню.
       Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст.182 СК України суд мав враховувати матеріальне становище платника аліментів, а не його батьків та інших родичів є необґрунтованими, оскільки з рішення суду вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції враховував саме матеріальне становище платника аліментів, встановлення обставин матеріального становища батьків відповідача було обумовлено п.3 ч.1 ст.182 СК України та необхідністю встановлення чи перебувають батьки відповідача на його утриманні.         
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.