15.05.20
22-ц/812/751/20
Провадження № 22-ц/812/751/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 486/1109/19-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Лівшенком О.С.,
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 ) про стягнення безпідставно набутих коштів
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 17 лютого 2020 року суддею Савіним О.І., в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 17 лютого 2020 року),
У С Т А Н О В И В:
В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Позивачка зазначала, що з 2011 року працювала за межами України та з метою накопичення та зберігання валюти для придбання нерухомості за домовленістю з родиною брата ( ОСОБА_3 ) перераховувала кошти на валютні рахунки його дружини - ОСОБА_2 , відкриті на її ім`я у ПАТ КБ «ПриватБанк». За домовленістю між ними після повернення з-за кордону, ОСОБА_2 мала повернути їй ці кошти. Проте ця домовлені була порушена, а частина її власних коштів не повернута.
Посилаючись на відмову ОСОБА_2 повернути залишки її грошей, а саме 2600 доларів США та 6305 євро, та правила статті 1212 ЦК ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 за курсом валют (1дол.- 26,19 грн., 1 євро - 29,82 грн.) 256 109,1 грн. безпідставно набутих відповідачкою грошових коштів.
До участі у справі як третю особу залучено ОСОБА_3 .
Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, заперечуючи факт отримання від позивачки грошових коштів та наявність будь-яких домовленостей про розміщення коштів позивачки на своїх рахунках. ОСОБА_1 на деякий час залишала брату ОСОБА_3 свої валютні кошти (8000 доларів США), але він повністю повернув їх на її вимогу.
Третя особа ОСОБА_3 підтримав позицію відповідачки ОСОБА_2 , заперечуючи факт будь-яких невиконаних зобов`язань перед позивачкою. 
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела факт передачі ОСОБА_2 валютних коштів, їх розмір та обов`язок відповідачки повернути гроші.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилалась на те, що суд не повно дослідив та дав невірну оцінку наданим нею доказам, а саме аудіо-запису її розмови з відповідачкою та ОСОБА_3 , який підтвердив розміщення на депозитних рахунках своєї дружини її коштів; наявності у неї витягів з депозитних рахунків ОСОБА_2 ; неправдивість свідчень ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не скористались.
В судове засідання апеляційного суду сторони, їх представники та третя особа не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. 
Від представника позивачки адвоката Костир А.О. надійшла заява про поважність причин неможливості явки в судове засідання та розгляд справи у його відсутності (а.с. 244). Відповідачка ОСОБА_2 12 травня 2020 року подала заяву про відкладення розгляду справи, а заявою від 13 травня 2020 року просила розглядати справу без її участі та участі її представника (а.с. 246-248).
Справу розглянуто апеляційним судом у відсутності учасників справи.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Так, правилами статті 1212 ЦК регулюються випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають за зазначених обставин і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК ).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За положеннями статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдносин i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК.
Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
 Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК.
Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку статті 1212 ЦК. В такому випадку права осіб, які перебували у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права (постанова ВСУ від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15), від 15 березня 2017 року у справі № 910/10308/15).
За правилами статті 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи), та достатніми (які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування) (статті 77-80 ЦПК).
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилалась на те, що, працюючи з 2011 року за кордоном та маючи валютні заощадження, звернулась до свого брата ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_2 з проханням розмістити на валютних рахунках останньої, як працівника банку, своїх заощаджень. З цією метою у період липня 2012 року - вересня 2013 року вона передала особисто відповідачці 10 600 доларів США та 6305 євро. У жовтні 2017 року вона звернулась до ОСОБА_2 з проханням повернули її гроші, але на початку 2018 року отримала лише 8000 доларів США. Неповернутими залишились 2600 доларів США та 6305 євро.
Оцінка правовідносин, на які посилається позивачка, свідчать про те, що вони ґрунтувались на певної домовленості сторін та мають ознаки угоди щодо надання послуги зі зберігання грошових коштів.
Відповідно до статті 936 ЦК за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, передану їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Предметом зберігання можуть бути будь-які речі, у тому числі документи, цінні папери, не виключені з цивільного обігу, а також гроші.
Правилами статті 937 ЦК для договорів зберігання на суму, що перевищує в двадцять разів неоподаткований мінімуму доходів громадян, передбачена письмова форма. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти на зберігання річ в майбутньому, має бути укладений в письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.
Проте, ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження укладення угоди з ОСОБА_2 про розміщення її валютних коштів на рахунках останньої, тим більш в письмовій формі. Відсутні і докази передачі коштів ОСОБА_2 у зазначеному позивачкою розмірі.
Відповідачка ОСОБА_2 заперечує факт отримання нею грошей від позивачки та прийняття на себе зобов`язань щодо повернення валютних коштів.
На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надала витяги з валютних рахунків ОСОБА_2 , з яких вбачається надходження валютних коштів в розмірі 3200 євро (11 липня 2012 року), 3105 євро (18 лютого 2013 року), 5700 доларів США (11 липня 2012 року) з подальшим перерахуванням на інші рахунки (а.с. 8-12).
Проте, лише наявність у ОСОБА_2 у період 2012-2013 років відкритих валютних рахунків та рух коштів на них не може бути достатнім доказом як належності цих коштів позивачці, так і доказом наявності у відповідачки зобов`язань перед ОСОБА_1 та їх невиконання.
На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надала суду аудіо-запис та письмову роздруківку розмови з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу спору (а.с.17, 54-74), яка, на її думку, підтверджує отримання та не повернення відповідачкою коштів у вищевказаному розмірі.
Аналіз розмови між сторонами та третьою особою свідчить про те, що ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_3 мають один до одного взаємні майнові претензії, в тому числі і щодо спадкового майна (земельних паїв). ОСОБА_3 у категоричній формі не заперечував наявність між ним та позивачкою невирішених грошових спорів, але розмір боргу ним остаточно не називався, а вирішення цього питання він пов`язував з передачею йому одного зі спадкових земельних паїв, оформлених на ОСОБА_1 . 
Проте, ОСОБА_3 не є відповідачем у справі, а запис розмови не містить визнання ОСОБА_2 позовних вимог з тих підстав та в тому обсязі, який вимагає позивачка.
До того ж, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини 2 статті 78 ЦПК).
В судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 також заперечувала факт особистого отримання валютних коштів від ОСОБА_1 для розміщення на своїх рахунках з подальшим поверненням на вимогу останньої. Кошти, які були на її рахунках належать їй особисто, а рахунки закриті у 2013 році. Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що через два роки роботи за кордоном позивачка дійсно привезла гроші та віддала йому на зберігання 8000 доларів США разом з іншими цінностями. Ці кошти на її вимогу він повернув сестрі. Ніяких інших коштів для розміщення на рахунках дружини вона не давала (а.с. 173-174, конверт з диском на останній сторінці обкладинки).
Отже, докази, надані ОСОБА_1  на підтвердження позовних вимог, не можуть вважатись такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, тобто достовірними, та які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, на які посилається позивачка та які входять до предмету доказування, тобто достатніми.
Не може бути достатньою підставою для задоволення позову посилання ОСОБА_1 на положення статті 1212 ЦК для стягнення спірної суми як безпідставно отриманих (збережених) коштів.
Виходячи з підстав позову, зазначених ОСОБА_1 , відповідачка отримала кошти від неї особисто на підставі усної домовленості (угоди), яка законом не заборонена, та не виконала обов`язок повернути кошти на вимогу позивачки. 
При цьому, як зазначено вище, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК та регулюється нормами зобов`язального права.
Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 256 109,10 грн. безпідставно отриманих коштів, відповідає обставинам справи та вимогам норм цивільного законодавства.
Посилання апелянта на порушення її права на справедливий суд (стаття 55 Конституцій України та стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), а також недостатнє дослідження обставин справи пов`язане, насамперед, з незгодою з оцінкою судом наданих нею доказів та висновком суду по суті спору. 
Додаткова оцінка апеляційним судом наданих позивачем доказів наведена вище. Більш ретельне дослідження всіх рахунків відповідачки, на що посилається апелянт, не забезпечить доведення належності цих коштів позивачці та наявність невиконаних відповідачкою обов`язків щодо повернення коштів.
Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що суд безпідставно погодився з позицією відповідачки, яка вочевидь є неправдивою, оскільки підставою для відмови в позові стала недоведеність позовних вимог позивачкою. Законність та обґрунтованість судового рішення полягає у його відповідності нормам матеріального права, ухваленні з дотриманням норм процесуального права на підставі з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (статті 263 ЦПК). Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (пункт 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі») та сумнівах в правдивості позиції тієї чи іншої сторони. 
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Головуючий                                        О.О.Данилова
Судді:                                                Т.Б.Кушнірова
       Н.О.Шаманська
--------------------------
Повну постанову складено 15 травня 2020 року