ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/58/20(2-а/404/54/20)	
(суддя Павелко І.Л., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
  розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2020 року у справі №340/58/20(2-а/404/54/20) за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фортечної районної у м. Кропивницькому ради про визнання неправомірною та скасування постанови,-

                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 10 січня 2020 року звернувся до суду з позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, згідно з яким просить визнати неправомірною та скасувати постанову відділу ПВР управління державної виконавчої служби ГУЮ у Кіровоградській області від 26.12.2019 року у виконавчому провадженні №58392664 про повернення виконавчого листа від 17.03.2016 №404/4510/15 стягувачу.
Позов обґрунтовано тим, оскаржувана постанова відповідача про повернення виконавчого листа, на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки зазначена норма стосується звернення стягнення на майно боржника, але в спірних відносинах рішення суду має зобов`язальний характер.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду фактично мотивовано тим, що «рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, рішення суду не виконано в частині виплати перерахованих сум, адресувати ці вимоги до особи, що не є стороною виконавчого провадження немає правових підстав». При цьому, суд першої інстанції врахував те, що державним виконавцем попередньо 06.12.2018 року виконавчий лист уже повертався на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», обставини, що зумовили повернення не змінилися.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції г та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що відповідач відмовляється виконувати добровільно судове рішення, а винесення постанови про повернення виконавчого листа фактично буде свідчити про залишення такого судового рішення без виконання, що порушує Конституційні права позивача.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 березня 2016 року Кіровським районним судом м. Кіровограда видано виконавчий лист у справі №404/4510/15-а 2а/404/410/15 (а.с.13).
26 грудня 2019 року державним виконавцем відділу ПВР управління державної виконавчої служби ГУЮ у Кіровоградській області винесено постанову ВП №58392664 про повернення виконавчого листа №404/4510/15-а,2а/404/410/15  від 17.03.2016 стягувачові (а.с.10).
Законність та обґрунтованість вищезазначеної постанови є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з ч. 1 та п. 1, ч. 2, ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Отже, законодавством не передбачено повноважень державного виконавця здійснювати заходи примусового виконання судового рішення у спосіб, інакший, а ніж визначений безпосередньо самим судовим рішенням.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначений ст. 63 Закону № 1404-VIII.
Так, вищезазначеною нормою встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Отже, чинним законодавством визначено певний порядок та механізм виконання рішень за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії. При цьому, вчинення дій визначених ст. 63 Закону №1404-VIII, зокрема, накладення штрафу та направлення повідомлення до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. 
Накладення штрафу та направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку Закону України "Про виконавче провадження" не є єдиними та останніми діями після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після яких державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо притягнення боржника до відповідальності (накладення штрафу), а також повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт неможливості виконати рішення суду боржником не є підставою закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
Згідно із ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що, Законом України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень. Крім того, за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця рішення суду не лише залишилось невиконаними, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
При цьому, посилання суду першої інстанції на те, що державним виконавцем встановлено новий строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не може слугувати підставою для підтвердження правомірності оскаржуваної постанови відповідача, оскільки це буде суперечити принципу обов`язковості судових рішень, закріпленого як у національному законодавстві, так і у міжнародному, згоду на яке надано у встановленому законом порядку.
Європейський суд з прав людини зауважив, що "право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін" ("Жовнер проти України", № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого листа не містить обґрунтувань які б свідчили про вжиття відповідачем заходів щодо виконання судового рішення визначених ст. 63 Закону № 1404-VIII
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", з посиланням на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення - є такою, що не ґрунтується на вимогах закону та підлягає скасуванню.
На підставі зазначеного, враховуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального права, суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та необхідності скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови, якою позов слід задовольнити.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2020 року у справі №340/58/20(2-а/404/54/20) – скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу ПВР управління державної виконавчої служби ГУЮ у Кіровоградській області від 26.12.2019 року ВП №58392664 про повернення виконавчого листа №404/4510/15-а,2а/404/410/15  від 17.03.2016 стягувачу.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 14 травня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко