ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 травня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/8660/19
Головуючий у першій інстанції - Маслюк Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/497/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Іванової Г.П.,
секретар: Позняк О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
дата та місце складання повного тексту рішення: 20 січня 2020 року, м.Чернігів,

                                      В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є власником вищевказаної квартири, яка була подарована матір`ю - ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 22 серпня 2019 року. Відповідач зареєстрований у спірній квартирі, як чоловік ОСОБА_3 . Оскільки шлюбні відносини між ними не склались, то 11 березня 2019 року Новозаводським районним судом м.Чернігова винесено рішення, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Позивачка вказує, що після отримання квартири у власність звернулась до відповідача про звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою, на що отримала відмову. Отже, її право на вільне користування та розпорядження своєю власністю порушується відповідачем, оскільки останній користується спірною квартирою без її згоди.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 , усунуто перешкоди позивачці в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768  грн 40 коп. судового збору та 2000 грн витрат з надання професійної правничої допомоги. 
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є єдиним власником спірної квартири і в силу ст.391 ЦК України, має право на власний розсуд визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом надання постійного безперешкодного доступу та визнання осіб такими, що втратили право користування. ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника майна, тому і використовувати його для проживання законних підстав не має, його право було похідним від права власності попереднього власника. Також суд посилався на положення ч.1 ст.402 ЦК України де зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, а підставою припинення сервітуту згідно п.4 ч.1 ст.406 ЦК України є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. 

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при визначенні вказаних правовідносин таким, які підлягають регулюванню ст.ст.402, 406 ЦК України, не враховано положення ч.ч.1, 2, 6 ст.403 ЦК України, згідно з якими сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. 
На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, судом не враховано, що позивачем заявлено позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яка регулюється ст.72 ЖК Української РСР, де зокрема зазначено, що визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідач наполягає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу, обов`язок квартирної плати і плати комунальні послуги відповідачем виконується в повному обсязі. 
ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачкою, в порушення ст.168 ЖК УРСР не було заявлено вимоги звільнити займане житлове приміщення за три місяці. 
На думку відповідача, судом не досліджувались питання наявності належних та допустимих доказів, які доводили б обставини створення ним перешкод у користуванні власністю позивачу - ОСОБА_2 та обставин, які свідчили б про наявність умов для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а позивачем не надано суду доказів звернення до нього з вимогою щодо звільнення квартири та зняття з реєстрації.
Також ОСОБА_1 не погоджується зі стягненням з нього витрат на правову допомогу. Зазначає, що надана позивачкою квитанція до прибуткового касового ордеру подана не за формою, передбаченою п.25 Положення про ведення касових операцій в Україні, суду не було надано звіт про обсяги надання професійної правничої допомоги та розрахунок витрат, які позивач здійснив. 

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому сторона позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам відповідає рішення суду першої інстанції. 

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування, посвідченого 01 листопада 2004 року державним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Кравченко А.Г. за реєстровим №1-5677, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6-7).
У 2007 році ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 та змінила прізвище на « ОСОБА_3 ». Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 11 березня 2019 року шлюб між ними розірвано (а.с.8-9).
Відповідно до довідки УДМС в Чернігівській області від 02 грудня 2019 року та довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 17 грудня 2019 року у спірній квартирі з 14 серпня 2007 року зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.16, 21).
ОСОБА_3 22 серпня 2019 року подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.10-11) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12).

Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним. 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. 
Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронгі Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.
Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу (ч.4 ст.156 ЖК Української РСР).
За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином, положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Системний аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі ст.64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, згідно ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, тобто дружина наймача, їх діти і батьки.
Судом першої інстанції належним чином встановлено, що з припиненням права власності ОСОБА_3 на спірну кватиру припинилось похідне право ОСОБА_1 на проживання в цій квартирі.
Згідно ч.1 с.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Частинами 5-7 даної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 

Доводи апеляційної скарги, що судом при визначенні вказаних правовідносин таким, які підлягають регулюванню ст.ст.402, 406 ЦК України, не враховано положення ч.ч.1, 2, 6 ст.403 ЦК України, згідно з якими сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні норм права. У зв`язку з розірванням шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, відповідач перестав бути членом сім`ї на даний час власника квартири - ОСОБА_2 та спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Доводи, що судом не враховано, що позивачем заявлено позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яка регулюється ст.72 ЖК Української РСР, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки позивачкою подано позов про усунення перешкод в користуванні належною їй власністю, що передбачено ст.391 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачкою, в порушення ст.168 ЖК УРСР не було заявлено вимоги звільнити займане житлове приміщення за три місяці, не підтверджені жодним належними та допустимими доказами, тому апеляційний суд їх також відхиляє. 
Також відхиляються доводи апеляційної скарги щодо стягнення витрат на правову допомогу. Для підтвердження розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат представник позивачки - ОСОБА_7 надав договір про надання правової допомоги, який серед іншого містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (а.с.4) та квитанцію до прибуткового касового ордера за представництво ОСОБА_2 в суді (а.с.28). Підстав вважати, що даний касовий ордер не відповідає Положенню про ведення касових операцій в Україні не має. Крім того, під час розгляду справи відповідач не надавав своїх заперечень щодо розміру суми понесених витрат позивачкою, як це передбачено ч.6 ст.137 ЦПК України. Від ОСОБА_1 не надходило клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу або доказів не співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката із ціною позову та складності справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Отже, за результатами розгляду судом апеляційної інстанції цивільної справи  апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін, однак сторона позивача понесла судові витрати, пов`язані з розглядом справи під час її перегляду в суді апеляційної інстанції. Ця обставина підтверджена доказами, поданими у відзиві на апеляційну скаргу(а.с.61, 62), відповідач своїх заперечень не подав, а в силу вимог ст.382 ЦПК України апеляційний суд має указати в резолютивній частині постанови про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що слід також стягнути з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу адвоката в сумі 4000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2020 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 (чотири тисячі) грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 01 червня 2020 року. 

Головуючий:                               Судді: