ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" березня 2020 р.                                                                 Справа №914/1960/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого – судді                                                            Кравчук Н.М.
суддів                                                                                           Кордюк Г.Т.
                                                                                                    Плотніцький Б.Д.
розглянувши          апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” вих.№14/4-1406-19 від 08.12.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/4633/19 від 24.12.2019)
на рішення                    Господарського суду Львівської області від 20.11.2019 (суддя Матвіїв Р.І., повний текст складено 25.11.2019) 
у справі                     №914/1960/19
за позовом:                    Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, (надалі АТ “НАК “Нафтогаз України”), м. Київ
до відповідача:           Комунального підприємства “Перемишлянитеплоенерго”, (надалі КП “Перемишлянитеплоенерго”), м. Перемишляни, Львівська область
про                              стягнення 43    711,54 грн заборгованості зі сплати пені та 3% річних

учасники справи: не викликалися

ВСТАНОВИВ:
АТ “НАК “Нафтогаз України” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до КП “Перемишлянитеплоенерго” про стягнення 43    711,54 грн заборгованості зі сплати пені та 3% річних.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.11.2019 у справі №914/1960/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати за поставлений газ. Проте, оскільки відповідач належить до підприємств, на відносини із врегулювання заборгованості яких поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", та враховуючи, що погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ за договором було здійснено у повному обсязі до набрання чинності вказаного Закону, то, відповідно до спірних відносин застосовується положення ч.3 ст. 7 Закону, якими передбачено, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Не погоджуючись з даним рішенням, АТ "НАК "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, відтак, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, скаржник вважає, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості та застосування положення ч.3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" необхідно, щоб відповідач був включений до відповідного реєстру. Однак, таких доказів відповідачем суду не надано. Таким чином, на думку апелянта, списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позовних вимог – незаконною.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Кравчук Н.М., судді Кордюк Г.Т., Плотніцький Б.Д. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Львівської області від 20.11.2019 у справі №914/1960/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Частиною 5 ст. 252 ГПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи на адресу суду не надходило.
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (ч.1 ст. 270 ГПК України).
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
15.12.2015 між ПАТ “НАК “Нафтогаз України” (постачальник) та КП “Перемишлянитеплоенерго” (споживач) укладено договір постачання природного газу № 1234/16-БО-21, відповідно до якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору (а.с. 16-22). 
Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам (п. 1.2 договору).
На виконання умов договору постачальник у січні-березні 2016 року поставив споживачу природний газ на загальну суму 1    635    630,09 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками обох сторін (а.с. 29-31). 
Пунктом п. 6.1 договору сторони погодили, що оплата за газ проводиться споживачем виключно грошовими коштами відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених у п. 5.2 цього договору або у відповідних додаткових угодах. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Вартість поставленого постачальником природного газу за договором була повністю сплачена відповідачем, проте з порушенням встановленого строку оплати. Зокрема, остаточний розрахунок за газ отриманий у січні-березні 2016 року, відповідач провів тільки у вересні 2016 року (а.с. 37-87).
Так, згідно з виписками по рахунку відповідачем здійснено оплату з призначенням платежу “за спожитий природний газ згідно з догов. №1324/16-БО-21 від 15.12.2015”:
- за січень 2016р.    18.02.2016 в сумі 500    000,00 грн; 19.02.2016 в сумі 90 000,00 грн; 25.02.2016 в сумі 230,87 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217); 02.03.2016 в сумі 150    000,00 грн; 15.03.2016 в сумі 200    000,00 грн; 16.03.2016 в сумі 237    000,00 грн; 23.03.2016 в сумі 11 217,60 грн, 
- за лютий 2016р.   23.03.2016 в сумі 140    000,00 грн; 28.03.2016 в сумі 230,87 грн. (розподіл коштів на виконання постанови №217), 18.04.2016 в сумі 235 294,31 грн; 29.04.2016 в сумі 230,87 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217); 31.05.2016 в сумі 240,95 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217); 29.06.2016 в сумі 240,95 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217); 25.07.2016 в сумі 267,72 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217); 30.08.2016 в сумі 267,72 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217),
- за березень 2016р.   16.09.2016 в сумі 68    578,32 грн; 27.09.2016 в сумі 267,72 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217); 25.10.2016 в сумі 34,10 грн (розподіл коштів на виконання постанови №217). 
Тобто на загальну суму 1    634    102,00 грн.
Крім цього, листом від 29.01.2016 №8 відповідач просив в платіжних дорученнях від 25.01.2016 та від 27.01.2016 вважати правильним призначення платежу “оплачено згідно з договором №1324/16-БО-21 від 15.12.2015 року” (а.с. 88). 
Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі невиконання споживачем умов п.6.1 цього договору, покупець зобов`язується, крім суми заборгованості, сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов п. 6.1 договору щодо здійснення розрахунків за одержаний природний газ у встановлений договором строк, нарахував відповідачу та заявив до стягнення пені в розмірі 40    746,03 грн та 3% річних в сумі 2    965,51 грн нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.
В свою чергу відповідач проти позову заперечив, зокрема зазначив, що КП “Перемишлянитеплоенерго” погасило заборгованість по основному боргу ще 16.09.2016. Закон України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії” набрав чинності 30.11.2016 і норма ч.3 ст. 7 Закону пов`язує можливість ненарахування та списання вже нарахованих пені, інфляційних втрат та 3% річних у разі погашення основного боргу до набрання чинності цим Законом. Тому пеня та 3% річних, нараховані позивачем, на підставі прямої норми Закону та правових позицій Верховного Суду не можуть бути стягнені з відповідача.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як зазначалося вище, 15.12.2015 між сторонами у справі був укладений договір постачання природного газу №1324/16-БО-21.
Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Судом встановлено, що позивачем свої зобов`язання щодо поставки природного газу, у строки та в обсягах визначених договором, виконано належним чином. Так на виконання умов договору, позивач передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 1    635    630,85 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріпленні їх печатками.
Приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 6.1 договору сторони узгодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених у п. 5.2 цього договору або у відповідних додаткових угодах (п.5.1 договору). Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки товару.
Нормою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з приписами ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Як вбачається з матеріалів справи, оплату за переданий газ відповідач здійснював не у строк визначений договором, про що свідчать долучені до матеріалів справи розрахунки. Окрім того, даний факт щодо своєчасності оплати вартості поставленого газу не заперечується і самим відповідачем. 
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом
Згідно з ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Приписами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п.п.1, 3 ст. 549 ЦК України).
Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі невиконання споживачем умов п.6.1 цього договору, покупець зобов`язується, крім суми заборгованості, сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно поданого розрахунку, позивачем за період з лютого по вересень 2016 року заявлено до стягнення пеню в розмірі 40    746,03 грн та 3% річних в сумі 2    965,51 грн (а.с 27-28).
Однак, суд звертає увагу, що 30.11.2016 набрав чинності Закон України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії” від 03.11.2016, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Згідно зі ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (ч.1 ст.3 Закону).
У відомостях ЄДРЮОФОП зазначено, що основним видом економічної діяльності КП “Перемишлянитеплоенерго” є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
Відповідачем до матеріалів справи долучено ліцензії Львівської обласної державної адміністрації від 27.09.2012 (зі строком дії до 24.09.2017), Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 27.05.2015 (зі строком дії до 12.05.2020), згідно яких КП “Перемишлянитеплоенерго” здійснює виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії, а у період до 24.07.2017, тобто в спірний період, здійснював виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачанням теплової енергії (а.с. 102-104).
Частиною 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії"  врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, визначено, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Таким чином, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних, так і у спосіб списання цих нарахувань. Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. 
Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.06.2019 у справі № 904/4592/18, від 11.06.2019 у справі № 905/1964/18.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2019 у справі № 927/934/18 зазначив, що заборгованість за поставлений природний газ, на яку позивачем нарахована пеня, інфляційні втрати та 3% річних та стягнення яких є предметом позову у цій справи була погашена відповідачем до 30.11.2016, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії", тому на зазначену заборгованість не підлягають нарахуванню неустойка, інфляційні та проценти річних в силу положень ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії".
Суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 18.09.2019 у справі № 922/77/19, що ч. 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. 
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. 
Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом. Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. 
Тобто, не потребує доведенню доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання за цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати на підставі ч. 3 ст. 7 Закону.
Вищезазначене спростовує доводи скаржника, наведених в апеляційній скарзі щодо обов`язкового включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості та відповідно застосування ч. 3 ст. 7 Закону.
Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи, що відповідач належить до підприємств, на відносини із врегулювання заборгованості яких поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", що погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ за договором було здійснено у повному обсязі до набрання чинності вказаного Закону, то колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
В зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення пені та 3% річних, нарахованих на заборгованість, яка була погашена до набрання чинності Законом (тобто до 30.11.2016), до задоволення не підлягають.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишається за скаржником.
Керуючись, ст.ст. 247, 252, 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Рішення Господарського суду Львівської області від 20.11.2019 у справі №    914/1960/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
2.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
4.          Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Кравчук 
судді                                                                                           Г.Т. Кордюк 
                                                                                                    Б.Д. Плотніцький