ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року	Львів	Справа № 460/1040/20 пров. № А/857/5802/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Глушка І.В., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 02 квітня 2020 року (ухвалене головуючим – суддею Друзенко Н.В. у м. Рівне, повний текст судового рішення складено 03 квітня 2020 року) у справі № 460/1040/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

                                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11.10.2019 № 136 про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи з 25.09.2019 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час виконання військового обов`язку; зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 як інваліду III групи одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму на момент встановлення групи інвалідності, а саме 25.09.2019 відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В обґрунтування позовної заяви вказує на те, що в жовтні 2019 року після встановлення інвалідності, звернувся з заявою до військкомату по місцю реєстрації про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, травма пов`язана із захистом Батьківщини. В подальшому вказана заява була скерована до комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошовою допомоги та компенсаційних сум. Проте рішенням Міністерства оборони України, оформлене протоколом від 11.10.2019 № 136, позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки III група інвалідності встановлена понад дворічний термін встановлення втрати працездатності. Однак, позивач зазначає, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Таким чином, позивач вважає, що йому неправомірно відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність в нього визначена первинно і за наслідками проходження військової служби. На підставі викладеного позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.04.2020 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11.10.2019 № 136 про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності з 25.09.2019 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час виконання військового обов`язку. Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 як інваліду III групи одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму на момент встановлення групи інвалідності, а саме 25.09.2019, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що обмеження, встановлені  абзацом другим пункту  4 статті 16 - 3 Закону №2011- XII на ОСОБА_1 не поширюються, позаяк встановлення йому IІI групи інвалідності відбулося не в зв`язку з його повторним  медичним оглядом після першої травми, а внаслідок первинного огляду після отримання ним нової, іншої  травми.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, встановлено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Таким чином, оскільки позивачу групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності, то підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням IIІ групи інвалідності відсутні.
Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на те, що на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, а тому він має право на отримання допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення ступеня втрати працездатності. Відтак просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
15.06.2020 на адресу суду надійшло клопотання представника апелянта ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, з причин його участі 16.06.2020 в судовому засіданні за апеляційною скаргою Міністерства оборони України у справі № 926/2260/19, що відбудеться в Західному апеляційному господарському суді. Однак до клопотання не долучено будь – яких доказів про розгляд вказаної справи і з апеляційної скарги встановлено, що таку підписав представник Міністерства оборони України С.М. Літвін, тобто представляти інтереси апелянта в суді можливо і іншими представниками окрім ОСОБА_2 .
За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки  відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності апелянта (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.
В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.
Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.
Крім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач 11.10.2019 був звільнений з посади заступника командира 3 парашутно-десантного батальйону, виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та направлений до зарахування на військовий облік до Костопільського РТЦК та СП Рівненської області, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.10.209 №208 (а.с. 8).
Відповідно до Довідок від 12.09.2019 №1081 та №1082/2 в період з 03.05.2014 по 09.08.2019 приймав безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 9, 10).
20.11.2014 при огляді органами МСЕК ОСОБА_1 встановлено 15% втрати працездатності.
Відповідно до Довідки про обставини травми від 25.12.2014 № 5952 старший лейтенант ОСОБА_1 31.07.2014 під час виконання обов`язків військової служби внаслідок артилерійського обстрілу одержав вибухову травму (а.с. 11).
Відповідно до Довідки про обставини травми від 03.10.2019 № 1245 майор ОСОБА_1 22.01.2015 при виконанні службових обов`язків військової служби внаслідок обстрілу артилерії з боку незаконних збройних формувань отримав закриту черепну мозкову травму (а.с. 12, 13).
25.09.2019 ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням травми пов`язаної із захистом Батьківщини встановлено ІІІ групу інвалідності з 25.09.2019, що підтверджується довідкою Рівненського обласного МСЕК серія АВ №611006 (а.с. 14).
08.11.2019 позивач звернувся до Військового комісаріату Костопільського РТЦК та СП із заявою та відповідними документами про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності травма пов`язана із захистом Батьківщини (а.с. 15).
Листом від 20.11.2019 №12/1/1149 заява ОСОБА_1 та додані до неї документи були направлені до Департаменту фінансів Міністерства оборони України (а.с. 32).
За результатами розгляду документів комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги майору у відставці ОСОБА_1 (вч НОМЕР_1 ), якому 20.11.2014 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 15% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що сталася 31.07.2014 (довідка МСЕК серія АГ № 0000989 від 20.11.2014), а 25.09.2019 під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12 ААБ № 611006 від 25.09.2019). Так зокрема зазначено, що згідно з п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. Відповідно до пункту 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 критеріями для встановлення інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності. Ступінь втрати здоров`я визначається у відсотках втрати працездатності (групи інвалідності). Ураховуючи, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки, немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги. Вказана обставина підтверджується витягом з протоку №136 від 11.10.2019 (а.с.35)
Позивач вважаючи таку відмову протиправною звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Пункт «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (пп. 4 п. 2 ст. 16 цього Закону).
Частинами 2, 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок № 975).
Відповідно до ч. 2 п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 975 (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Як згадувалось вище та встановлено судом першої інстанції, що 20.11.2014 за результатами огляду органами МСЕК позивачу встановлено 15% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, так пов`язане із захистом Батьківщини, і відповідно до Довідки про обставини травми від 25.12.2014 № 5952 старший лейтенант ОСОБА_1 31.07.2014 під час виконання обов`язків військової служби внаслідок артилерійського обстрілу одержав вибухову травму.
Крім цього, 25.09.2019 позивачу у зв`язку з отриманням травми пов`язаної із захистом Батьківщини первинно встановлено ІІІ групу інвалідності з 25.09.2019, що підтверджується довідкою Рівненського обласного МСЕК серія АВ №611006.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи відповідно до Порядку № 975 та статей 16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, оскільки третю групу інвалідності йому встановлено первинно лише 25.09.2019.
Висновки щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах викладено також у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 120/3358/19-а, і тому згідно статті 242 КАС України апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду.
Разом з цим покликання апелянта на постанови Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 806/714/18, від 04.03.2020 у справах № 240/5765/18 та № 240/5688/18 на переконання суду не спростовують висновки Верховного Суду в постанові від 29.04.2020 у справі № 120/3358/19-а, які знайшли своє місце після прийняття постанов на котрі покликається апелянт.
З огляду на встановлене та практику Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач неправомірно прийняв рішення про відмову в призначені одноразової грошової допомоги відповідно Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Апеляційний суд при вирішенні цього спору також враховує судову практику Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ).
У Рішенні «Суханов та Ільченко проти України» (Рішення від 26.09.2014) ЄСПЛ зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном. (п. 34).
Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. (п. 35).
В Рішенні від 20.11.2011 у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).
Згідно ч.1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10.12.2009 у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29.04.2003, заява № 38812/97, п. 155).

Також, ЄСПЛ у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини» зазначив, що «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 460/1040/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 17 червня 2020 року