Постанова
Іменем України
 
16 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 208/5205/16-ц
провадження № 61-48181св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у складі судді Лобарчук О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Варенко О. П.,Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни про припинення правовідношення за кредитним договором та договором іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії.

ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про припинення правовідношення за кредитним договором та договором іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2006 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір № DZEOGA00000292 із ЗАТ КБ «ПриватБанк». За умовами кредитного договору укладено також договір іпотеки від 06 грудня 2006 року, за яким банку передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 65,40 кв. м, житлова площа складає 54,80 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності. Вищезазначений іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 3826.
 
19 жовтня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк»  з  ОСОБА_1  було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292 в розмірі 57 395,59 грн, судовий збір 573,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.
 
12 грудня 2011 року рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська за позовом ОСОБА_1  було змінено умови кредитного договору від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292, визнано його виконаним в частині сплати тіла кредиту. Вищезазначене рішення набрало законної сили 23 грудня 2011 року. Відповідач вказане рішення не оскаржив.
 
20 липня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову  ОСОБА_1  - відмовлено у повному обсязі. Не погодившись з рішенням Дніпровського районного суду від 20 липня 2015 року по цивільній справі № 209/1010/15-ц у серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Апеляційного суду Дніпропетровської області.
 
01 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області розглянув цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року по цивільній справі за № 209/1010/15-ц та ухвалив апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення вищевказаного суду без змін.
 
Таким чином, з ОСОБА_1  було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292 в розмірі 57 395,59 грн, яка виникла у нього станом на 28 червня 2009 року, а також було змінено умови кредитного договору від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292, укладеного між сторонами та визнано його виконаним в частині сплати тіла кредиту. З вищезазначеного виходить, що 19 жовтня 2010 року за вищевказаним кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292 ПАТ КБ «ПриватБанк»втратив можливість будь-яких нарахувань та стягнень з нього за кредитним договором в період з 19 жовтня 2010 року.
 
22 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Бондар І. М. було внесено запис про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. незаконно вчинила цю дію про реєстрацію набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки, чим порушила чинне законодавство та позбавила його права власності, яке гарантовано Конституцією України. Вважає дії нотаріуса незаконними та такими, що підлягають скасуванню.
 
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати припиненими правовідношення за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZEOGA00000292, що був укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі його Дніпродзержинської філії; визнати припиненими правовідношення за договором іпотеки від 06 грудня 2006 року, посвідченим державним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В. М., що зареєстрований в реєстрі за № 3826; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути йому правовстановлюючі документи на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 65,40 кв. м, житлова площа 54,80 кв. м, а саме: оригінал технічного паспорту, оригінал договору купівлі-продажу від 31 грудня 1997 року за № 264, оригінал свідоцтва про право власності; визнати дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. щодо вчинення дії по реєстрації набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , незаконними; визнати внесення запису про право власності на нерухоме майно № 17108922, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І. М. 22 жовтня 2016 року, про реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 таким, що підлягає скасуванню; зобов`язати приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського округу Моісієнко В. М. видати йому витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна із відомостями про виключення запису про обтяження нерухомого майна, яке належить йому на праві власності.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року, позовні вимоги задоволено частково.
 
Визнано припиненими правовідношення за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZEOGA00000292, що був укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі його Дніпродзержинської філії.
 
Визнано припиненими правовідношення за договором іпотеки від 06 грудня 2006 року, посвідченим державним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Моісієнко В. М., що зареєстрований в реєстрі за № 3826.
 
Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 65,40 кв. м, житлова площа 54,80 кв. м.
 
Визнано внесення запису про право власності № 17108922, вчиненого на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І. М. 22 жовтня 2016 року, про реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) права власності на предмет іпотеки, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 65,40 кв. м, житлова площа 54,80 кв. м таким, що підлягає скасуванню.
 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що приватний нотаріус, не мав підстав для перереєстрації права власності на предмет іпотеки. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.  
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
 
03 жовтня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення боргу, не з`ясував обставини щодо кредитного договору, в свою чергу не витребував у ПАТ КБ «ПриватБанк» будь-які документи, в тому числі розрахунок заборгованості.
 
У касаційній скарзі зазначається, що у порушення статей 263, 264 ЦПК України суд першої та апеляційної інстанцій вимог законодавства не врахували та не визначилися із характером спірних правовідносин.
 
Доводи інших учасників справи
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає, що судами було в повній мірі дотримано положення чинного законодавства, судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, висновки судів відповідають дійсним обставинам справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 30 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DZEOGA00000292, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 120 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29 листопада 2010 року (т. 1 а. с. 9, 10).
 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZE0GA00000292 укладено договір іпотеки від 06 грудня 2006 року, згідно якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 54,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності, з обумовленою ціною предмету іпотеки в розмірі 171 700,00 грн та терміном дії договору - до повного виконання позичальником та іпотекодержателем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього (т.1 а.с. 11-13).
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року було частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. З ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292 в розмірі 57 395,59 грн, судовий збір 573,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн (а. с. 14).
 
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року було змінено умови кредитного договору від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292, визнано його виконаним в частині сплати тіла кредиту (а. с. 15).
 
20 липня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення зобов`язання - було відмовлено (т. 1 а. с. 16, 17).
 
01 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року - без змін (т. 1 а. с. 18 - 20).
 
ОСОБА_1 22 лютого 2016 року звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогами про вчинення певних дій (т. 1 а. с. 24, 25).
 
26 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь на лист-вимогу ОСОБА_1 про неможливість надання запитуваної інформації (т. 1 а. с. 27).
 
22 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. прийнято рішення про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , що належало на праві власності ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 55, 56).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов`язання вважаються припиненими.
 
За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 572 ЦК України та частини першої статті 575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Доводи відповідача про те, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2010 року виконано не було, станом на 14 грудня 2011 року позивач має заборгованість за простроченим тілом кредиту, тому зобов`язання за кредитним договором № DZEOGA00000292 перед банком не припинено, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на обставини, встановлені постановою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 209/1010/15-ц при розгляді касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення зобов`язання.
 
Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що 30 вересня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду із позовом про дострокове повернення кредиту та платежів за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292, тобто відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.
 
Починаючи з цієї дати відповідач мав обов`язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
 
Тобто, постановою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року встановлено, що після 30 вересня 2009 року кредитор не міг нараховувати проценти та, відповідно, неустойку, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право кредитора нараховувати проценти за кредитом.
 
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 грудня 2011 року визнано виконаним кредитний договір в частині сплати тіла кредиту.
 
З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Таким чином, враховуючи, що судами трьох інстанцій кредитний договір від 30 листопада 2006 року № DZEOGА00000292 визнано виконаним в частині сплати тіла кредиту, а постановою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 209/1010/15-ц встановлено, що проценти та неустойка за кредитним договором № DZEOGА00000292 після 30 вересня 2009 року не підлягали нарахуванню, не можуть бути прийняті до уваги доводи про те, що станом на 14 грудня 2011 року ОСОБА_1 мав непогашену заборгованість.
 
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
 
Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги преюдиційний висновок Верховного Суду про безпідставність вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів Верховного Суду погоджується з рішенням суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки і містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»  залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	  В. В. Сердюк	
 	  І. М. Фаловська