ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 р. 	Справа № 520/6405/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Любчич Л.В.
суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. 
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від             30.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 30.10.19 року по справі             №             520/6405/19
за позовом                       ОСОБА_1        
до                     Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                             
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2019 ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позов до Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Харкові (далі – відповідач, Шевченківське ОУПФУ в м. Харкові), в якому просила:
визнати протиправним рішення відповідача, оформленого протоколом № 16 від 26.04.2019 про відмову поновити виплату пенсії за віком позивачу;
зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком позивачу з дати припинення, як не працюючому пенсіонеру, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України з 01.10.2017.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Шевченківського ОУПФУ м. Харкова, оформлене протоколом №40 від 05.10.2018, про відмову поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Шевченківське ОУПФУ м. Харкова повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 - Акермана О.М. про поновлення виплати пенсії за віком по суті звернення.
На дане судове рішення позивачем подана апеляційна скарга в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив  змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від  30.10.2019. Ухвалити судове рішення, яким визнати протиправним рішення відповідача, оформленого протоколом № 16 від 26.04.2019 про відмову поновити виплату пенсії за віком позивача та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком позивачу з дати припинення, як не працюючому пенсіонеру, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України з 01.10.2017.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  позивач зазначив, що пенсія їй призначена  з 29.04.2003 довічно. 
Відповідно до  п. 2.8 та п. 4.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. 
Документом, який підтверджує призначення особі пенсії є пенсійне посвідчення.
Тобто, ніяких документів, крім заяви про поновлення виплати пенсії, на думку апелянта, до пенсійного фонду надавати не потрібно.
Яким чином закінчення строку дії закордонного паспорта передбачає втрату громадянства судом першої інстанції не зазначено в оскаржуваному рішенні.
Відповідач повинен поновити виплату пенсії за віком позивачу, як не працюючому пенсіонеру.
Посилаючись на практику Верховного Суду, рішення Європейського суду з прав людини у рішення по справі «Пічкур проти України»  апелянт вважає, що виплата пенсії підлягає поновленню з  дня  визнання неконституційними положення п.2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІУ ( далі – Закон №1058) із застосуванням  всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, а також здійснення осучаснення пенсії з 01.10.2017.
03.12.2019 ухвалою судді Другого апеляційного адміністративного суду  апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору.
16.12.2019 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду, після усунення недоліків скарги, апеляційне провадження було відкрито.
24.12.2019, після закінчення підготовки до розгляду , ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду, справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження.
26.12.2019 на адресу суду від відповідача, як правонаступника – Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ( далі – відповідач, ГУ ПФУ в Харківській обл. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому пенсійний орган просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Зазначив, що  подання заяви на  поновлення виплати пенсії представниками, що діють на підставі нотаріально завірених довіреностей, не передбачено діючим законодавством. Оскільки заява та документи для поновлення, перерахунку пенсії ОСОБА_1 подані з порушенням чинного законодавства України, комісія відмовила ОСОБА_1 в поновленні, перерахунку пенсії за віком відповідно до вимог Закону №1058.
Оскільки  пенсія ОСОБА_1 не нарахована, то вона не має права на компенсацію втрати частини доходів.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду повідомлялися судом належним чином.
Відповідач надав клопотання про розгляд справи без участі повноважного представника.
Відповідно до положень ч.2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -  КАС України) розгляд справи проведено без участі представників сторін.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами. 
ОСОБА_1 до вересня 2010 року проживала у м. Харкові, а згодом стала проживати в  Ізраїлі. 
Управлінням Пенсійного фонду України в  Жовтневому р-ні м. Харкова з 29.04.2003 ОСОБА_1 призначено пенсії за віком, довічно.
26.09.2018 представник ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського ОУПФУ м. Харкова із заявою про перерахунок  та поновлення виплати  пенсії за віком з дати припинення, із застосуванням підвищень, індексацій, надбавок та доплат (а.с.17).
Рішенням Шевченківського ОУПФУ м. Харкова, оформленого протоколом №40 від 05.10.2018, в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 було відмовлено.
За результатами судового оскарження зазначеного рішення, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 апеляційну скаргу задоволено частково. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 у справі №520/9911/18 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково (а.с.10-14). 
Визнано протиправним рішення Шевченківського ОУПФУ м. Харкова, оформленого протоколом №40 від 05.10.2018, про відмову поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 
Зобов`язано Шевченківське ОУПФУ м. Харкова повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 - Акермана О.М. про поновлення виплати пенсії за віком по суті звернення.
На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 по справі №520/9911/18 Шевченківським ОУПФУ м. Харкова, прийняте рішення, оформлене протоколом №16 від 26.04.2019, яким відмовлено в задоволенні заяви позивача (а.с.9).
Зі змісту вказаного рішення, яке є предметом оскарження по даній справі, вбачається, що фактично відповідачем було відмовлено у поновленні виплати пенсії позивачу у зв`язку з проживанням останньої за кордоном та поданням заяви представником за довіреністю.
Відмовляючи частково в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки  відповідачем не  була розглянута заява позивача про  поновлення виплати пенсії по суті та не були досліджені матеріали  пенсійної справи, то  неможливо зобов`язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсію за віком.
Колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції не погоджується та зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).
Відповідно до ст.ст.49, 51 Закону №1058, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за 6 місяців наперед перед виїздом.
Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, встановлено, що необхідною умовою для реалізації особою права на отримання пенсії є реєстрація її місця проживання на території України. З цієї норми вбачається, що якщо позивач не проживає на території України, виплата їй пенсії неможлива.
Проте, Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір.
Зокрема, в пункті 3.3 цього рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
При цьому Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Колегія суддів враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" № 10441/06 від 07 лютого 2014 року встановлено, що у випадку припинення виплати пенсії особі яка виїхала за кордон, має місце порушення ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, оскільки заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі.
Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
Враховуючи обставини справи колегія суддів  зазначає, що судом першої інстанції не було звернено увагу, що оскаржуване рішення пенсійного органу є наслідком повторного розгляду заяви ОСОБА_1  від 26.09.2018 на виконання судового рішення у справі №520/9911/18, а предметом даного спору є ті самі причини відмови в поновленні виплати пенсії. Тобто, відповідач не врахував правових висновків суду, що свідчить про невиконання судового рішення, порушення ст. 129-1 Конституції України.
Як слідує з положень ч.1 ст. 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суд першої інстанції мав би зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством  ( рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64)
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
 Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Із вище зазначеного слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Дана позиція суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною у судовому рішенні від 16.09.2015 по справі №21-1465а15.
При ухваленні судового рішення за результатами  апеляційного перегляду по  даній справі колегія суддів також приймає до уваги  практику Верховного Суду, який неодноразово покладався на те, що  ефективний  засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен  забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації – не відповідає  зазначеній нормі Конвенції  (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанова Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).
Враховуючи вище зазначене колегія суддів прийшла до висновку про необхідність задоволення  позовних вимог в частині зобов`язання відповідача поновити  виплату пенсії ОСОБА_1 та як наслідок  скасування  рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в цій частині.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії за віком з дати її припинення колегія суддів зазначає.
З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058. З цього часу відповідач зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Проте наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності вчинення дій щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та   опублікування Рішення  № 25-рп/2009   та  невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і   розпочався відлік строку звернення до суду.
Тобто, до даних правовідносин підлягає застосуванню положення ст. 122,123 КАС України.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За правилами ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 через свого представника, до  пенсійного органу звернулася із заявою про поновлення виплати пенсії  26.09.2018.
ОСОБА_1  із заявою про зупинення виплати пенсії  звернулася до пенсійного органу 02.08.2010.
Згідно розпорядження УПФУ в Жовтневому р-ні м. Харкова від 03.08.2010 виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена.
Тобто на момент виїзду за кордон позивач була обізнана про те, що їй буде припинена виплата пенсії, проте будь-яких заходів щодо захисту свого порушеного права (права на отримання пенсії, починаючи з дати припинення) не вчинила.
Із пояснень, наданих на пропозицію суду відповідно о положень ст. 123 КАС України, представником позивача вбачається, що позивачем строк звернення до суду не пропущений.
Враховуючи положення ст. 122, 123 КАС України, а також відсутність поважних причин пропуску строку звернення д суду, колегія суддів  прийшла до висновку про можливість задоволення позовних вимог  в частині поновлення виплати пенсії з дати звернення ОСОБА_1 із заявою до пенсійного органу.
Позовні вимоги в частині зобов`язання  відповідача, з дати припинення, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком  із застосуванням  всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснення осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи до 25.09.2018 підлягають залишенню без розгляду.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання  відповідача перерахувати розмір пенсії , як непрацюючому пенсіонеру із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснення осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи починаючи з 01.10.2017 колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки відповідачем будь-яких дій щодо проведення перерахунку пенсії не вчинялось та в цій частині права позивача не порушувались.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
          Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
          Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності  надання відповіді на інші  аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права колегія суддів  прийшла до висновку про наявність підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції та як наслідок часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду  від 30 жовтня 2019 року по справі № 520/6405/19 - скасувати в частині зобов`язання Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 - Акермана О.М. про поновлення виплати пенсії за віком по суті звернення та в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 26.09.2018.
Ухвалити постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 26.09.2018.
Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру та поновлення виплати пенсії за віком позивачу з дати припинення, як не працюючому пенсіонеру, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснення осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з дати припинення по 25.09.2018 залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 520/6405/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Любчич 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк   	
Постанова складена в повному обсязі  28.05.20.