Номер провадження: 22-ц/813/1682/20 
Номер справи місцевого суду: 520/10954/15-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2020 року                                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного м. Одеси від 13 березня 2019 року про відмову в задоволенні скарги по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, за участю заінтересованої особи - ОСОБА_2 , про визнання дій неправомірними та зобов`язання скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження та про опис і арешт майна боржника, -         
ВСТАНОВИВ

22 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., в якій просив суд: визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, вчинені з порушенням прав боржника та законодавства України у виконавчому провадженні ВП №57513228; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича усунути порушення у виконавчому провадженні ВП №57513228 та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57513228 з виконання виконавчого листа №520/10954/15-ц, виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом міста Одеси, та постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 від 29 жовтня 2018 року, винесену в рамках виконавчого провадження ВП №57513228. В обґрунтування скарги зазначає, що приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. було відкрито виконавче провадження відповідно до виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси виданий 02 жовтня 2018 року на виконання рішення від 24 березня 2016 року по справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2171748,40 грн. Зазначену постанову боржник не отримував, про наявність виконавчого провадження боржник лише 15 листопада 2018 року, коли отримав рекомендоване поштове відправлення з постановою від 12 листопада 2018 року про виправлення помилки у процесуальному документі «постанова про опис та арешт майна» від 29 жовтня 2018 року, у зв`язку з чим скаржник заявляє, що приватним виконавцем було порушено вимоги стосовно повідомлення боржника про початок примусового виконання рішення. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що 29 жовтня 2018 року, приватним виконавцем було незаконно арештоване особисте майно дружини боржника ОСОБА_3 , яке не підлягає арешту - автомобіль SKODA SPACEBACK 1598 реєстраційний номер НОМЕР_1 , адже ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року по справі №520/10954/15-ц, була введена заборона на відчуження вказаного автомобіля, та відповідно до ч.1 ст. 73 СК України, за зобов`язанням одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі (т. 1, а.с.1-6).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. було вирішено відмовити (т. 1, а.с.238-242).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В.. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що арештовані приватним виконавцем автомобілі, належать особисто ОСОБА_3 на підставі договору про поділ майна подружжя від 06 січня 2015 року, 31 березня 2017 року, та відповідних актів приймання-передачі транспортних засобів, яка не є боржником у зазначеному виконавчому провадженні; тому оскаржувана постанова приватного виконавця порушує право власності ОСОБА_3 .. Крім того, судом помилково було встановлено факт направлення боржнику постанов приватного виконавця, адже доказів на підтвердження надсилання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправлення суду надано не було. Таким чином, апелянт стверджує, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , на дії приватного виконавця (т. 1, а.с.247-252).
02.08.2019 року від представника Парфьонова Г.В. - Громадського О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Представник виконавця, посилаючись на норми матеріального права та практику Верховного Суду зазначає, що договори про розподіл майна подружжя в частині передачі всіх прав на авто ОСОБА_3 є неукладеними, оскільки договір про розподіл спільного майна щодо автомобіля було укладено між сторонами в простій письмовій формі, не у сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу. Крім того, представник зауважує, що приватним виконавцем додатком № 3 до відзиву на скаргу було надано суду виписку з реєстру поштових відправлень про направлення постанов боржнику. Так, представник виконавця просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_6  просила суд задовольнити апеляційну скаргу, представник виконавця - Громадський О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники провадження в судове засіданняне з`явилися, про час, дату та місце судового засідання були повідомленні належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи оскаржувану ухвалу в справі суд першої інстанції виходив з того, що прийняті постанови приватного виконавця були направлені боржнику за адресою його проживання, тобто приватним виконавцем виконані вимоги Закону України «Про виконавче провадження» в цій частині. А також з того, що умовами договорів про поділ майна подружжя передбачено, що договори є підставою для внесення відповідних змін у реєстрацію транспортного засобу уповноваженими органами Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, а саме змін щодо власника автомобілей - ОСОБА_3 . Проте відповідних змін проведено не було, внаслідок чого приватним виконавцем на запит було отримано інформацію щодо наявності зареєстрованих за боржником ОСОБА_1 вказаних транспортних засобів, наслідком чого було винесення постанови про накладення арешту. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні скарги на дії державного виконавця.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.Набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. При застосуванні цієї норми суд, перш за все, повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.
Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Згідно із пунктом 8 вказаного Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Сам по собі договір купівлі-продажу, вчинений у простій письмовій формі, без реального зняття з реєстрації, перереєстрації транспортного засобу у вищезазначеному порядку не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця.
Вказані позиції містяться в постанові Верховного Суду КЦС від 30.10.2019 року, справа № 683/2694/16-ц, а також від 19.06.2019 року, справа № 756/12259/15-ц.
Крім того, відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/20930/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , за участі третьої особи - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимировича, про визнання права власності, скасування арешту транспортних засобів, за обставинами якої позивач ОСОБА_3 посилалася також на те, що спірне рухоме майно є її приватною власністю за договором про поділ майна подружжя від 06.01.2015 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Бондар В.Я.) від 13.11.2019 року вказаний позов ОСОБА_3 був залишений без задоволення. Зазначене рішення було оскаржено ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції, однак ухвалою Одеського апеляційного суду (суддя Громік Р.Д.) від 10.03.2020 року апеляційна скарга була визнана неподаною та повернута скаржнику. Таким чином, вказане рішення набрало законної сили. 
Отже, оскільки під час укладення договору про поділ майна подружжя від 06.01.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 178) не були дотримані вимоги, встановлені законодавством для укладення відповідного правочину, зокрема договір укладений в простій письмові формі,без реального зняття з реєстрації, перереєстрації транспортного засобу у відповідному порядку тощо , в наслідок чого право власності на спірне рухоме майно не перейшло до ОСОБА_3 , підстави для визнання дій приватного виконавця неправомірними відсутні. Тому доводи апеляційної скарги у відповідній частині відхиляються апеляційним судом. 
Щодо посилань апелянта на порушення виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» в частині направлення сторонам постанови про відкриття виконавчого провадження. ОСОБА_1 , звертаючись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, посилався на те, що про існування виконавчого провадження дізнався лише 15.11.2018 року, коли отримав рекомендоване поштове відправлення штриховий ідентифікатор 05 000 174 866 35 з постановою від 12.11.2018 року про виправлення помилки в процесуальному документі.
Як вбачається з матеріалів справи постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника були прийняті 24.10.2018 року. Відповідно до копії виконавчого провадження, наданого представником приватного виконавця, яка міститься в матеріалах справи, а саме до виписки з реєстру поштових відправлень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в день прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження - 24.10.2018 року (відповідно до печатки Укрпошти та дати на квитанції) сторонам були направлені матеріали виконавчого провадження, зокрема ОСОБА_1 за штрихкодовим ідентифікатором № 05 000 157 819 82.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Отже, враховуючи вище наведене, оскільки в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про направлення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику, доводи апеляційної скарги відхиляються. 
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного м. Одеси від 13 березня 2019 року про відмову в задоволенні скарги- залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дрішлюк

       М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст цієї постанови складено 20 березня 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дрішлюк

20.02.2020 року                                                                 м. Одеса