Постанова
Іменем України                                   
 
22 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 755/9842/17
провадження НОМЕР_5-45942св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В., 
 
учасники справи: 
заявник - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», 
суб`єкт оскарження - заступник начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Магда Світлана Григорівна,
боржник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року у складі судді Чех Н. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченко М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позову та рішень судів
 
У липні 2017 року Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») звернулося до суду із скаргою на дії та рішення заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві) ОСОБА_3 , боржник - ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , в якій просило:
 
- визнати неправомірними дії заступника начальника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві Магди С. Г. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу від 13 червня 2017 року у виконавчому провадженні № 50924150;
 
- скасувати постанову про повернення виконавчого документу, винесену 13 червня 2017 року заступником начальника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві        Магдою С. Г. у виконавчому провадженні № 50924150;
 
- зобов`язати заступника начальника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті КиєвіМагду С. Г. відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/11380/15-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 16 жовтня 2015 року;
 
- зобов`язати заступника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві Магду С. Г. провести опис та арешт майна і вжити всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішень.
 
Скарга мотивована тим, що на адресу виконавчої служби направлена заява від  12  квітня 2016 року № 175-05/347 про відкриття виконавчого провадження разом з оригіналом виконавчого листа та копією ухвали суду. Постановою від 25 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження № 50924150.
 
13 червня 2017 року заступник начальника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті КиєвіМагда С. Г. винесла постанову про повернення заявнику виконавчого документа - виконавчого листа № 755/11380/15-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 16 жовтня 2015 року, яким у рахунок погашення боргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірпінь Рем-Торг» (далі - ТОВ «Ірпінь Рем-Торг») перед ПАТ «Укрексімбанк» за кредитним договором від 11 грудня 2014 року № 161114К12 у розмірі 4 002 999,72 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення № АДРЕСА_2 , загальною площею 277,9 м, що належить ОСОБА_1 , на відкритих торгах у межах процедури виконавчого провадження. 
 
В оскаржуваній постанові як підстава повернення виконавчого листа зазначено пункт 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»                                 (далі - Закон № 440-IX) - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними). 
 
Проте, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 березня 2017 року № 82513054 за ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . У цій же довідці наявний запис № 8055021 про державну реєстрацію іпотеки на підставі договору від 12 грудня 2014 року, укладеному між АТ «Укрексімбанк», та запис № 8054133 про заборону на нерухоме майно згідно договору іпотеки. При проведенні виконавчих дій - опису та арешту майна, ОСОБА_2 надано договір купівлі-продажу та технічну документацію на приміщення, площа якого включає частково площу майна, на яке звернено стягнення за рішенням суду. 23 березня 2017 року виконавцем складено акт про неможливість проведення опису нерухомого майна. Після отримання відповіді із Комунального підприємства «Київське бюро технічної інвентаризації» від 10 квітня 2017 року № 062/14-4198 (И-2017) виконавець зробив висновок про відсутність майна. 
 
Скаржник вважає, що виконавцем порушено статті 51, 59 Закону № 440-IX, оскільки спірні питання, які виникли у виконавчому провадженні, вирішуються судом шляхом визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Крім того, виконавцем не прийнято до уваги, що право власності ОСОБА_2 не зареєстровано, у планах за поверхами зазначено не приміщення НОМЕР_5 , а квартира НОМЕР_4, відсутня тераса загальною площею 50,0 м, яка відображена у плані нежитлового приміщення (кафе) НОМЕР_6 , на яке звернуто стягнення, та наявну в реальності. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки набуло законної сили та підлягає виконанню.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року скаргу АТ «Укрексімбанк» залишено без задоволення.
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу АТ «Укрексімбанк» залишено без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року залишено без змін. 
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що виконавцем здійснено всіх заходів для перевірки, встановлення та виконання рішення суду,спірне нежитлове приміщення, на яке необхідно звернути стягнення, фактично належить не боржнику, а іншій особі, яка не є стороною у виконавчому провадженні, тому постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу є законною. 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_4 від 05 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
16 травня 2019 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.
 
На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2018 року АТ «Укрексімбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення статті 51 Закону №440-IX, за приписами якої спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом, та статті 59 Закону № 440-IX, згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.Суд першої інстанції не мав права залучати ОСОБА_2 як заінтересовану особу.
 
У січні 2019 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк», уякому заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Укрексімбанк» не підлягає задоволенню із таких підстав.
 
Встановлені судами обставини 
 
На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року у справі № 755/11380/15-ц за позовом АТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Ірпінь Рем-Торг», про звернення стягнення на майно, видано виконавчий лист від 16 жовтня 2015 року, яким вирішено у рахунок погашення боргу ТОВ «Ірпінь Рем-Торг» перед АТ «Укрексімбанк» звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення НОМЕР_6 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 277,9 кв. м, що належить ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
 
25 квітня 2016 року заступник начальника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві Магда С. Г. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 50924150.
 
23 березня 2017 року державним виконавцем ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві Бялим М. Г. складено акт у присутності представника стягувача про те, що під час проведення виконавчих дій у нежитловому приміщенні (кафе), їм запропоновано залишити приміщення, яке є під номером 61 ,та належить на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2002 року іншій особі. У зв`язку з чим опис майна не проведений.
 
13 червня 2017 року заступник начальника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві Магда С.Г. винесла постанову про повернення виконавчого документа на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 440-IX, оскільки відсутнє майно, на яке за рішенням суду необхідно звернути стягнення.
 
При винесенні вказаної постанови ОСОБА_3 послалася на те, що під час здійснення виконавчих дій встановлено, що спірне приміщення із 2002 року на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_2 та зареєстровано за НОМЕР_5, має значно більшу площу. При звіренні технічних паспортів приміщень НОМЕР_5 та НОМЕР_6 встановлено, що площа приміщення НОМЕР_6 включено до технічного паспорту приміщення НОМЕР_5 . З листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації міста Києва» встановлено, що право власності на приміщення НОМЕР_6 , площею 277,9 кв. м не реєструвалося, у тому числі і за ОСОБА_1 . При перевірці права власності за ОСОБА_6 , який за документами подарував приміщення ОСОБА_1 , за №  НОМЕР_3 , встановлено, що цей запис у Реєстрі речових прав відсутній. У зв`язку з чим направлений запит до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві для отримання документів, що підтверджують право власності ОСОБА_6 . Листом від 10 травня 2017 року Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві відмовило у їх наданні. 25 травня 2017 року на адресу Дніпровського Головного управління Національної поліції у м. Києві направлено подання про притягнення ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та інших осіб до кримінальної відповідальності.
 
Також встановлено, що 21 березня 2002 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Т.М.М» (далі - ТОВ «Т.М.М») та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу відокремленого нежитлового приміщення АДРЕСА_8 , площею 312,8 кв. м. Право власності ОСОБА_2 зареєстровано у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації міста Києва» 22 березня 2002 року за № 376-П.
 
На вимогу суду ТОВ «Т.М.М» надало експлікацію першого поверху будинку на АДРЕСА_2 , та повідомило, що нежилого приміщення НОМЕР_6 у вказаному будинку немає.
Згідно з відомостями інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 12 квітня 2001 року проінвентаризована житлова будівля з вбудованими нежитловими приміщеннями. В цій будівлі знаходилось 55 квартир       (№ 1-55) і 6 нежитлових приміщень (№ 56-61).
 
На підтвердження права власності ОСОБА_6 на нежитлове приміщення НОМЕР_6 на АДРЕСА_2 , загальною площею 277,9 м, надано копію біржового контракту від 22 грудня 2007 року № Т-451/07, укладеного між Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі м. Києва та ОСОБА_6 , підписаний членами біржі Товариства з обмеженою відповідальністю «А.Н. Компас» в особах брокерів Шаповал В. М. та Вільгота І. В. Також надано Декларації про завершення реконструкції та готовність об`єкта до експлуатації приміщення НОМЕР_6, зареєстрованого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві 14 листопада 2013 року. Із наданих відповідей, які надійшли з Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Фонду державного майна України встановлено, що департаментом не реєструвалися документи дозвільного та декларативного характеру, які б надавили право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів щодо прийняття в експлуатацію приміщення АДРЕСА_3 ; Фондом державного майна України не надавалося погодження на відчуження вказаного нежитлового приміщення Державній податковій інспекції у Дніпровського районі м. Києва.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до статті 1 Закону № 440-IX виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно частини першої статті 5 Закону № 440-IX примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
 
Статтею 10 Закону № 440-IX встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону№ 440-IX виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
 
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 440-IX встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
 
Частиною першою статті 48 Закону № 440-IX встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
 
Відповідно до пункту 2 статті 37 Закону № 440-IX виконавчий документ повертається стягувану, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірне нерухоме майно, яке підлягало стягненню на користь заявника, фактично належить не боржнику, а іншій особі, яка не є стороною виконавчого провадження, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для визнання неправомірними дій та рішень державного виконавця, оскільки за таких обставин винесена державним виконавцем постанова про повернення виконавчого документу відповідає вимогам закону. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення статті 51 Закону № 440-IX, за приписами якої спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом, та статті 59 Закону № 440-IX, згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, є безпідставними, з огляду на те, що вказаними нормами не передбачено обов`язку (можливості) державного виконавця звертатися до суду у разі виникнення під час здійснення виконавчого провадження спору про право власності на заставне майно між боржником та іншою особою. Водночас, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.
 
Реалізація заставного майна є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, а тому у разі виникнення спору щодо права власності на заставне майно до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не мав права залучати ОСОБА_2 як заінтересовану особу, є необґрунтованими, оскільки подана АТ «Укрексімбанк» скарга безпосередньо стосується прав та обов`язків вказаної особи. 
 
Інші доводи касаційної скарги за свої змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин.
 
Верховний Суд зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
    Судді:	    О. В. Ступак	
 	 	
 	І. Ю. Гулейков	
 	 	
 	В. В. Яремко