ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3390/20 Справа № 204/3499/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В.В. Доповідач - Макаров М. О.	

категорія 53 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що у період з 03 серпня 2004 року по 01 червня 2016 року він знаходився у трудових відносинах з акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк”. При цьому, він є інвалідом третьої групи, у зв`язку з чим відповідно до закону він має право на відпустку тривалістю 26 календарних днів. В той же час, увесь час його перебування у трудових відносинах з відповідачем йому надавалася відпустка тривалістю 24 календарні дні, замість необхідних 26 календарних днів. За весь період роботи йому було надано 249 днів відпустки і за 35 днів він отримав компенсацію при звільненні - загалом 284 календарних днів, а повинно було бути нараховано 308 календарних днів. Різниця становить 24 дні. 29 березня 2019 року ним було направлено Вимогу про досудове врегулювання на ім`я Голови правління акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”. 06 травня 2019 року він отримав відшкодування у розмірі 16918,91 грн. Відтак, за період затримки розрахунку при звільненні, який складає 1069 робочих днів, позивач вважає, що має право на відповідне відшкодування у розмірі 1190278,05 грн..
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 .. Суд вирішив стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2016 року по 06 травня 2019 року у розмірі 812818,50 грн., який вказаний без утримання податку з доходів й інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що період затримки повного розрахунку з 02 червня 2016 року (наступний день після звільнення) по 06 травня 2019 року (дата повного розрахунку відповідача з позивачем) складає 730 робочих днів. Позивач просив виплатити йому компенсацію за 1069 днів, але такі вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки це кількість календарних днів, що минула після початку порушення прав позивача, а не кількість робочих днів, що передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відтак, суд вважав правомірним нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за кількістю 730 робочих днів. При цьому, суд першої інстанції погодився з твердженнями позивача, що остаточний розрахунок при звільненні з ним відповідач провів лише 06 травня 2019 року, а тому доводи представника відповідача щодо помилки при обрахуванні кількості днів відпустки, а також пропуску строків позивачем для звернення до суду з даними вимогами, є неспроможними. 
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга Банку обґрунтована тим, що суд першої інстанції у порушення ст. 233 КЗпП України не застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, так як середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, тобто не належить до фонду оплати праці.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що період затримки повного розрахунку відповідача з позивачем складає 730 робочих днів, остаточний розрахунок при звільненні з ним відповідач провів лише 06 травня 2019 року, а тому доводи представника відповідача щодо помилки при обрахуванні кількості днів відпустки, а також пропуску строків позивачем для звернення до суду з даними вимогами, є неспроможними. 
Колегія суддів не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 з 03 серпня 2004 року по 01 червня 2016 року знаходився у трудових відносинах з акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк”.
Згідно з ч. 1 ст. 6 ЗУ “Про відпустки”, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. 
Частиною 7 вказаної статті передбачено, що особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.
Встановлено, що позивач є інвалідом третьої групи, а тому мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 26 календарних днів, тоді як йому надавалася щорічна основна відпустка тривалістю 24 дні до дня звільнення, тобто до 01 червня 2016 року.
В березні 2019 року відповідачем було нараховано позивачеві компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 16918,91 грн., та 06 травня 2019 року вказані кошти були зараховані на картковий рахунок позивача.
Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.
Згідно ст. 34 ЗУ “Про оплату праці”, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Середня заробітна плата розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок)
Відповідно до пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтями 115-117 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. При звільненні працівника виплата всіх, що належать йому від підприємства, установи, організації – провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган – в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір – підприємство, установа, організація – повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно ч.1 ст. 232 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до пункту 4 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Рішенням Конституційного Суду України у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 встановлено, «що в аспекті конституційного звернення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».
Згідно п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, - суми нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці.
Про порушення свого права позивачу стало відомо 01 червня 2016 року, отже він пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся лише 16 травня 2019 року, майже через три роки з дня звільнення.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази у підтвердженні поважності причини пропуску строку для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.
Доводи позивача про те, що на момент звільнення він не знав про своє право, передбачене ЗУ “Про відпустки” на щорічну основну відпустку тривалістю 26 календарних днів, як особі з інвалідністю ІІІ групи, а дізнався лише в березні 2019 року, - колегія суддів вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки жодним доказом не підтверджені.
У ч. 4 ст.10 ЦПК України зазначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що “позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу” (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ “Нафтова компанія «Юкос» проти Росії”; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі “Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства”).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач пропустив строк строку для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.
Оскаржуване рішення, як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – задовольнити.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року — скасувати та залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко