ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 664/893/20 Головуючий в 1 інстанції БойкоВ.П.
Провадження №33/819/157/20 Доповідач в апеляційній інстанції Коровайко О.І.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2020 року місто Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі головуючого судді Коровайка О.І. розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2020 року, у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44-3 КУпАП, відносно   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, що проживає у АДРЕСА_1 ,- 
В С Т А Н О В И В:
Постановою Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 17000 грн.
       В постанові суду зазначено, що 06.04.2020 року близько 10-40 години ОСОБА_1 знаходився в м.Олешки біля центральної площі без засобів індивідуального захисту - маски чи респіратора, чим порушив вимоги постанови КМУ №211 (із внесеними змінами постановою від 02.04.2020 року №256). Вказаними діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.44-3 КУпАП. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, оскільки не доведено факт його перебування без засобів індивідуального захисту саме у громадському місці, вказує, що обмеження його права на свободу пересування, гарантованого ст. 33 Конституції України є неприпустимим, просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі.
Заслухавши пояснення апелянта, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали адміністративної справи, зокрема, оглянувши фотоматеріали, та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Вказані вимоги закону районним судом виконано належним чином.
Висновок районного суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, при обставинах викладених у постанові, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку.                                        
Так, положеннями ст. 44-3 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.        
       Вказана норма є бланкетною, тобто відсилає до нормативно-правових актів, які регулюють правила карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм та є обов`язковими для виконання.
У відповідності до п.п.1 п.2 та п.п.5 п.2 постанови КМУ від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в ред. яка діяла на момент вчинення правопорушення) з 6 квітня 2020 р. по 24 квітня 2020 р. заборонено: перебування в громадських місцях без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора або захисної маски, у тому числі виготовлених самостійно, а також відвідування парків, скверів, зон відпочинку, лісопаркових та прибережних зон, крім вигулу домашніх тварин однією особою та в разі службової необхідності.                                                                        Відповідно до ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби.
У відповідності до ст. 41 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" особи, винні в порушенні законодавства про захист населення від інфекційних хвороб, несуть відповідальність згідно із законами України.
       На виконання доручення Прем`єр-міністра України Міністерство охорони здоров`я надало роз`яснення що таке “громадське місце”, де необхідно носити маски чи респіратори у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції відповідно до постанови №211.
«Громадське місце - це частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони.
Також це: ліфти і таксофони; приміщення та території закладів охорони здоров`я;
приміщення та території навчальних закладів; дитячі майданчики; приміщення та території спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд та закладів фізичної культури і спорту; під`їзди житлових будинків; підземні переходи; транспорт загального користування, що використовується для перевезення пасажирів;приміщення закладів ресторанного господарства; приміщення об`єктів культурного призначення; приміщення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інших державних установ; стаціонарно обладнані зупинки маршрутних транспортних засобів тощо.
Аналогічне роз`яснення міститься і на офіційному сайті Херсонської ОДА .
Громадські місця також визначаються у статті 178 Кодексу: вулиці, закриті спортивні споруди,сквери, парки, всі види громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення). Перелік громадських місць може бути розширений органами місцевої влади.                                                                                                 Перелік громадських місць наводиться в Інструкції про єдиний облік злочинів №20/84/293/126/18/5 від 26.03.2002 року. Так, згідно з графою 22 розділу I, громадським місцем є: вулиця, площа, парк, сквер, міський громадський транспорт; ринок інші місця. 
Апеляційний суд, ухвалюючи судове рішення, виходить з того, що громадське місце характеризується своєю суспільною значущістю, для задоволення культурних, ідеологічних, політичних, естетичних, економічних, та інших інтересів багатьох людей, що передбачає вільний доступ і їх спільне використання необмеженою кількістю людей. Під такі ознаки, окрім іншого, підпадають вулиці, площі, а також територія біля та навколо них.                        З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги що місце, де апелянт перебував без засобів індивідуального захисту, за що було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44-3 КУпАП, не є громадським, не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикладеним.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про неприпустимість обмеження його права на свободу пересування, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 49 Конституції України держава забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.
Зокрема, у Розділі I «Загальні засади» встановлено, що людина, її життя та здоров`я визнаються в Україні як демократичній правовій державі найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави; органи виконавчої, судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України; органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 1, 3, частина друга статті 6, частина друга статті 19). 
У той же час, в умовах епідемії, Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», зокрема, доповнивши КУпАП ст. 44-3, а саме: порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.                                                                                Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 11.03.2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.                                                                Виходячи зі змісту зазначених правових актів та фактичних обставин справи у контексті встановлення зобов`язання носити засоби індивідуального захисту, мова про обмеження свободи права пересування особи не йде, а лише, заборонено перебування в громадських місцях без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіратора або захисної маски, у тому числі виготовлених самостійно.                                                        Відповідальність за порушення правил карантину людей та санітарно-протиепідемічних норм передбачена законом України про адміністративну відповідальність, який кожен повинен неухильно дотримуватись на підставі ст.68 Конституції України.                Окрім того, згідно з положеннями ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля.                                                                          Легітимні очікування особи щодо правової політики органів державної влади відносно неї, за загальним принципом формуються шляхом доведення (оприлюднення) правових актів, які регулюють правовідносини у громадянському суспільстві. Про таку обізнаність (запровадження карантину) на час складання протоколу про адміністративне правопорушення          ОСОБА_1  підтвердив в судовому засідання апеляційної інстанції (а саме про запровадження дії карантину в умовах епідемії) і наслідки недотримання цих умов.                                                                                         У той же час, загально правовий принцип пропорційності спрямований на забезпечення дотримання розумного балансу приватних і публічних інтересів формує легітимні очікування і у суспільства, про те, що окремі громадяни мають дотримуватись загальновстановлених правил поведінки, у тому числі дотримання умов карантину, і що воно ( суспільство) не буде піддаватись небезпеці з боку його окремих громадян.                                Таким чином, має бути дотриманий баланс між індивідуальними правами та інтересами широкої громадськості.                                                                         За обставин викладених та зафіксованих в матеріалах справи, судом з`ясовано, що особисто відносно  ОСОБА_1 представники поліції не вдавались до будь-яких обмежень в його пересуванні, а лише висунули вимоги дотримуватись використання засобів індивідуального захисту, задля забезпечення особистої та безпеки інших людей по маршруту його пересування, у тому числі центром міста.                                                               Окрім того, при перевірці матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в повному обсязі визнавав свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, що зафіксовано в протоколі та його заяві до суду першої інстанції, а тому таку зміну власної позиції щодо вчиненого правопорушення суд розцінює як бажання уникнути відповідальності.                                                                                                З огляду на викладене, апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права.                                        Висновок районного суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, при обставинах викладених у постанові, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку.                                                        Разом з цим, міра покарання, передбачена санкцією ст. 44-3 КУпАП в умовах гострої респіраторної хвороби COVID-19, має забезпечувати дотримання законів, а тому призначаючи ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 33, 36 КУпАП, правильно врахував характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, та призначив адміністративне стягнення в мінімальних межах санкції ст. 44-3 КУпАП.                                                                                                        Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим і мотивованим, відтак підстав для його скасування немає, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову районного суду – без змін.                                                                                                                 На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -  
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 44-3 КУпАП, відносно   ОСОБА_1 - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя                 О.І. Коровайко