Ухвала        
 
15 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 201/9940/18
провадження № 61-6368ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про відшкодування майнової шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про відшкодування майнової шкоди.
Позов обґрунтував тим, що 30 червня 2018 року близько 3 години 00 хвилин ночі на вулиці на нього здійснено напад із застосуванням невідомого газу, в результаті чого у нього були викрадені паспорт, мобільний телефон та банківські картки (кредитна картка для виплат). Близько 4 години 00 хвилин 30 червня 2018 року він подзвонив на гарячу лінію банку, повідомивши про викрадення у нього карток просив вжити заходи для збереження коштів на рахунках, зокрема, заблокувати всі його рахунки та фінансові операції задля уникнення незаконного розпорядження грошовими коштами третіми особами.
На відповідне звернення позивача, співробітники банку завірив, що всі картрахунки, зокрема №  НОМЕР_1 та №  НОМЕР_2 заблоковані, скористатись ними ніхто не зможе. Як з`ясувалось пізніше, 30 червня 2018 року починаючи з 9 години 42 хвилин до 12 години 02 хвилин, в той час як позивач вважав, що всі його банківські рахунки заблоковано, з них відбулось незаконне зняття грошових коштів, здійснення платіжних операцій на загальну суму 16 366,21 грн. Він не розголошував та зберігав у таємниці ПІН-коди, коди СVV2, коди СVС2, паролі та іншу інформацію й співробітник банку був повідомлений про крадіжку карток та фінансового номеру, а отже, банку було відомо про можливість несанкціонованого втручання та розпорядження грошовими коштами третіми особами шахрайським способом. До того ж відповідач мав усі технічні можливості та був зобов`язаний заблокувати всі наявні фінансові послуги після отримання від нього повідомлення, однак не виконав своїх зобов`язань для забезпечення збереження грошових коштів, а саме не забезпечив своєчасне блокування фінансового номеру та акаунту позивача, не перевірив та не ідентифікував особу, яка здійснювала зняття грошових коштів. У зв`язку з тим, що банк не виконав свого зобов`язання зі збереження коштів клієнту, йому завдано майнової шкоди у розмірі 16 366,21 грн. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь указаний розмір шкоди та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 16 366,21 грн та судові витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк на звернення позивача не заблокував фінансовий номер позивача, а отже, не вжив заходів блокування фінансових операцій та входу у «Приват 24» за допомогою мобільного номера, що стало наслідком завдання позивачу майнової шкоди у розмірі 16 366,21 грн. Таким чином, через невиконання покладених на відповідача нормативно-правовими актами зобов`язань, відбулось несанкціоноване розпорядження його грошовими коштами шахрайським способом третіми особами.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року скасовано в частині стягнення з банку на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. У задоволенні вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, водночас зазначив, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн є необґрунтованим належними доказами у справі.
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 16 366,21 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн). 
Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Касаційна скарга мотивована тим, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має для заявника виняткове значення, оскільки обмежує права та порушує майнові інтереси позивача.
Наведені заявником обставини, з посиланням на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник не обґрунтував яке саме питання права має таке значення для правозастосовчої практики, а доводи касаційної скарги зводяться в основному до незгоди з встановленими обставинами справи.
У цій справі суд апеляційної інстанції врахував усталену практику Верховного Суду у подібних правовідносин.
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені, що стало підставою стягнення з нього завданої майнової шкоди.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник 
                                                                                                                        С. О. Погрібний