Постанова                                          
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 683/3451/16-ц
провадження № 61-38064св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ,
третя особа - Старокостянтинівська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 грудня 2017 року у складі судді Андрощука Є. М. та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Старокостянтинівська державна нотаріальна контора, про визнання удаваним правочину, визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частину квартири.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 26 лютого 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року.
 
19 жовтня 2007 року за спільні кошти подружжя була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу зазначеної квартири він присутнім не був, після його укладення зі змістом правочину не ознайомлювався, оскільки був впевнений, що відповідно до попередньо досягнутої домовленості на ім`я його дружини укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири.
 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 повідомила йому, що договір купівлі-продажу квартири було оформлено шляхом укладання договору дарування. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 квітня 2016 року № 57807959, йому стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування квартири від 19 жовтня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Капусняк Л. Т., зареєстрованого у реєстрі за № 1-1751. Саме з цієї інформації він дізнався про порушення його права на частку у спільній сумісній власності.
 
Посилаючись на наведене, позивач просив: визнати договір дарування квартири від 19 жовтня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Капусняк Л. Т., зареєстрований у реєстрі за № 1-1751, удаваним; визнати укладеним між ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла 
ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 ; визнати за ним у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області 
від 20 грудня 2017 року позов  ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Капусняк Л. Т., зареєстрований у реєстрі за № 1-1751, удаваним.
 
Визнано укладеним 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісногомайна подружжя право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 .
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем докази, а саме випуски газети Старокостянтинівської міської ради «Наше місто» за період з серпня по жовтень 2007 року, а також довіреність від 20 серпня 2007 року, посвідчена приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Вакарєвою О. В., зареєстрована у реєстрі за № 4117, за змістом якої ОСОБА_3 уповноважив свою матір ОСОБА_5 продати належну йому на праві власності квартиру  АДРЕСА_1 , у їх сукупності дають обгрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_5 мав намір відчужити належне йому майно на підставі відплатного правочину - договору купівлі-продажу. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не навела обгрунтованих мотивів здійснення на її користь сторонньою особою ( ОСОБА_3 ) дарунку у вигляді квартири, не довела наявності між нею та дарувальником на момент укладення оспорюваного правочину довірливих відносин, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість доводів позивача про те, що дії сторін оспорюваного ним правочину були спрямовані на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачено договором дарування, а тому договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Капусняк Л. Т., зареєстрований у реєстрі за № 1-1751, приховує інший правочин - договір купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони. 
 
Установивши, що фактично між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а тому зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 .
 
Суд поновив ОСОБА_1 позовну давність, обгрунтовуючи свій висновок у цій частині тим, що про існування оспорюваного договору дарування позивачеві стало відомо лише 20 квітня 2016 року, після розірвання шлюбу з 
ОСОБА_2 та отримання інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, і зазначених обставин відповідач належними та допустимими доказами не спростувала.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 грудня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Апеляційний суд зазначив, що положення Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, не покладали на суд обов`язок після набрання чинності зазначеною редакцією кодексу розпочати розгляд справи заново, а тому посилання заявника на те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права продовжив розгляд справи після оголошеної у судовому засіданні перерви до 20 грудня 2017 року, є безпідставними.  
 
Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи
 
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , у якій він просив скасувати рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області 
від 20 грудня 2017 року і постанову Апеляційного суду Хмельницької області 
від 17 травня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланнями на те, що висновки судів попередніх інстанцій про удаваність оспорюваного договору дарування від 19 жовтня 
2007 року грунтуються на припущення, оскільки укладення зазначеного правочину відповідало волевиявленню та інтересам сторін. Дійсність наміру сторін на досягнення юридичних наслідків, передбачених договором дарування, було перевірено державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Капусняк Л. Т. у момент його нотаріального посвідчення. Наявність у ОСОБА_3 мотивів на здійснення на користь відповідача дарунку у вигляді квартири пояснюється існуванням між ними близьких стосунків, що могли підтвердити свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак суди, відмовивши у задоволенні клопотання про їх допит, не сприяли стороні відповідача у доведенні своїх заперечень на позов. Суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки правові наслідки удаваного правочину, який сторони насправді вчинили/не вчинили для приховання іншого правочину, стосуються лише сторін договору, тоді як ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного ним правочину. 
 
Визнаючи укладеним 19 жовтня 2007 року між нею та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , суди не звернули увагу на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відчуження спірної квартири відбулося за певною ціною, яка була сплачена покупцем та отримана продавцем, та у цілому наявність у подружжя фінансової можливості виконати договір купівлі-продажу квартири у частині оплати її вартості, що є однією з істотних умов такого правочину. 
 
Висновки судів про те, що позивач довідався про набуття відповідачем права власності на спірну квартиру за договором дарування лише після розірвання шлюбу, а тому він не пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки про існування такого правочину він міг дізнатися ще у травні 2008 року під час реєстрації місця свого проживання за вказаною адресою, ураховуючи, що реєстрація особи, яка не є власником житлового приміщення здійснюється лише за участі власника житлового приміщення та надання ним правовстановлюючих документів на житло.
 
Ураховуючи, що відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією кодексу, суд апеляційної інстанції помилково відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення норм ЦПК України, який набрав чинності 
15 грудня 2017 року, не розпочав розгляд справи спочатку.
 
Визнавши удаваним договір дарування та застосувавши правові наслідки такого правочину - визнавши укладеним договір купівлі-продажу спірної квартири, суди попередніх інстанцій здійснили несправедливе втручання у мирне володіння належним їй на праві власності майном, що є непропорційним між використаними засобами та досягнутими цілями, та є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).  
 
У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він просив залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права. Зазначив, що про продаж спірної квартири ОСОБА_3 він та відповідач дізналися з газети «Наше місто». У зв`язку з тим, що у них не вистачало коштів на придбання зазначеної квартири, він 16 жовтня 2017 року отримав кредит у розмірі 130 000, 00 гривень, на забезпечення якого передав у іпотеку будинок АДРЕСА_2 .  Зазначені кошти були переведені у долари США та передані особисто 
ОСОБА_3 , як плату за квартиру. Оформленням договору займалася відповідач, правоустановлюючі документи на квартиру зберігалися за місцем її роботи у Старокостянтинівській державній нотаріальній конторі, де вона працює завідуючою, вона ж займалася і реєстрацією його місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , а тому про те, що підставою набуття нею права власності на квартиру був саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу, йому стало відомо лише після розірвання шлюбу з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 квітня 2016 року № 57807959.       
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26 лютого 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.
 
ОСОБА_3 протягом серпня - жовтня 2007 року п`ять разів розміщував у газеті Старокостянтиніської міської ради «Наше місто», зокрема у виданнях: № 33 (186) від 16 серпня 2007 року, № 34 (187) від 23 серпня 2007 року, № 39 (192) 
від 27 вересня 2007 року, № 40 (193) від 04 жовтня 2007 року, №41 (194) 
від 11 жовтня 2007 року, оголошення про продаж належної йому квартири АДРЕСА_1 .
 
20 серпня 2007 року ОСОБА_3 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу 
Вакаєвою О. В., зареєстровану у реєстрі за № 4117, якою уповноважив свою матір - ОСОБА_5 продати належну йому квартиру  АДРЕСА_1 .
 
16 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 , за згодою дружини ОСОБА_2 , та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладені два кредитні договори, за умовами яких він отримав кредитні кошти у розмірі 11 500,00 дол. США та 130 000,00 грн. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами, ОСОБА_1  передав в іпотеку банку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , набуте ним у шлюбі з ОСОБА_2 
 
19 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Капусняк Л. Т., зареєстрований в реєстрі за №1-1751, за умовами якого дарувальник безоплатно передав квартиру  
АДРЕСА_1 у власність обдаровуваної. Укладенню зазначеного договору, передувала видача  ОСОБА_3 довіреності від 03 жовтня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Керченського міського нотаріального округу, зареєстрованої у реєстрі за № 3553, якою він уповноважував свою матір ОСОБА_5 подарувати на умовах та на свій розсуд належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
 
Відповідно до пункту 4 договору дарування квартири, сторони оцінили вартість дарунку у розмірі 14 447,00 грн.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 зазначеної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (статті 717 ЦК України).
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
 
За звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
 
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦКУкраїни) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. 
 
Тобто, заявляючи вимогу про визнання про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, правильно виходив з того, що фактичні обставини, які передували укладенню оспорюваного правочину, у їх сукупності підтверджують, що договір дарування квартири, укладений 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 , є удаваним, оскільки волевиявлення сторін договору було спрямоване на перехід за плату від відчужувача (продавця) до набувача (покупця) права власності на квартиру   АДРЕСА_1 , що свідчить про фактичне укладення між ними договору купівлі-продажу. На обгрунтування зазначеного висновку, суд зазначив, що починаючи з серпня 2007 року та 
по 11 жовтня 2007 року, ОСОБА_3 у газеті Старокостянтинівської міської ради «Наше місто» розміщував оголошення про продаж належної йому на праві власності квартири  АДРЕСА_1 , у цей же період ним була видана довіреність, якою він уповноважив свою матір ОСОБА_5 продати від його імені зазначене нерухоме майно. Оспорюваний правочин було укладено у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , напередодні його укладення, позивач 16 жовтня 2007 року, за письмової згоди своєї дружини ОСОБА_2 , отримав у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредити у розмірі 130 000,00 грн та 
11 500,00 дол. США. Перевіряючи доводи ОСОБА_2 про дійсну спрямованість волі сторін оспорюваного правочину на укладення договору дарування квартири  АДРЕСА_1 , суди обгрунтовано зазначили про їх недоведеність з огляду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували у родинних чи дружніх стосунках, посилання заявника на те, що на момент укладення договору дарування від 19 жовтня 2007 року вона перебували з дарувальником у близьких стосунках, не підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Доводи касаційної скарги у наведеній частині в цілому зводяться до переоцінки доказів, які на думку заявника, спростовують факт набуття спірного майна за відплатним правочином та підтверджують набуття ОСОБА_2 вказаного майна за договором дарування, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
 
Установивши удаваність оспорюваного договору дарування, та вчинення насправді між його сторонами договору купівлі-продажу, а також ураховуючи, що спірне нерухоме майно було придбано ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_1 за їх спільні кошти, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованих висновків, що квартира  АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому у порядку поділу спільного сумісного майна, правильно визнали за позивачем право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.
 
Посилання у касаційній скарзі на не урахування судами доводів заявника про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду за захистом порушеного права є неспроможними, оскільки суди правильно встановили, що про порушення своїх прав, позивачеві стало відомо лише у квітні 2016 року, і відповідач зазначених обставин не спростувала.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема посилання на те, в порушення ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, суд продовжив розгляд справи, а не розпочав розглядати її заново, є аналогічними доводам апеляційної скарги, що були предметом перевірки апеляційного суду, який їх обгрунтовано відхилив. 
 
Перевіряючи твердження заявника про не урахування судами критерію пропорційності втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння належним їй майном, що є порушенням статті першої Першого протоколу до Конвенції, Верховний Суд вважає необхідним зазначити наступне.
 
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
 
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 
2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 
2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Зокрема критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обгрунтованої компенсації.
 
У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судами обставини та застосовані правові норми, відсутнє втручання держави у право власності відповідача, таке втручання здійснюється в інтересах іншої фізичної особи і відповідає критерію правомірного втручання, оскільки є пропорційним визначеним цілям - відновлення порушеного права, а отже є законним та справедливим. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області 
від 20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 17 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак