ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 червня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/9390/19
Головуючий у першій інстанції – Цибенко І. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/611/20

                ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                    головуючого  судді – Губар В.С.,
                    суддів – Вінгаль В.М., Кузюри Л.В., 
                    із секретарем судового засідання – Шапко В.М.

Суб`єкт оскарження – приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович
Скаржник – 
ОСОБА_1 особа – Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна Олександра Петровича та про зобов`язання вчинити певні дії, заінтересована особа – ПАТ «Альфа-Бак»,

місце ухвалення судового рішення – м. Чернігів
дата складання повного тексту судового рішення – 21 лютого 2020 року         

                                 ВСТАНОВИВ:

  У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою та просила визнати незаконною відмову приватного виконавця Палігіна О.П.  винести постанову про закінчення виконавчого провадження №59595677 по виконавчому листу №751/7600/15-ц від 31.05.2016 про стягнення з неї на користь ПАТ "Альфа — Банк" заборгованості за кредитним договором №2402/0808/71-079 від 01.08.2008 року в сумі 1 443 921,07 грн. та 3654,00 грн. судового збору; зобов`язати приватного виконавця Палігіна О.П. винести постанову про закінчення виконавчого провадження №59595677 по виконавчому листу №751/7600/15-ц від 31.05.2016 про стягнення з неї на користь ПАТ "Альфа—Банк" заборгованості за кредитним договором №2402/0808/71-079 від 01.08.2008 року в сумі 1 443 921,07 грн. та 3654,00 грн. судового збору.
В обґрунтування скарги зазначала, що 12.08.2019 року державний реєстратор Кириченко Д.В. відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» відповідно до іпотечного договору № 6934/340 від 01.08.2008 року, яким забезпечувалось зобов`язання за кредитним договором №2402/0808/71-079 від 01.08.2008 року.
Вказує, що нею подавались заяви про закінчення виконавчого провадження 15.11.2019 року, 26.11.2019 року, 05.12.2019 року, проте приватним виконавцем відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав. 
Вважає, що відповідно до  п. 15 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. необґрунтовано відмовив у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки боргові зобов`язання перед банком у неї відсутні.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і задовольнити  її скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що 12.08.2019 року державний реєстратор Кириченко Д.В. на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» за умовами іпотечного договору № 6934/340 від 01.08.2008 року, яким забезпечувалось зобов`язання за кредитним договором № 2402/0808/71-079 від 01.08.2008 року.
За приписами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги щодо виконання зобов`язання по кредитному договору № 2402/0808/71-079 від 01.08.2008 року є недійсними і така вимога не підлягає виконанню.
Згідно до п. 15 ч. 1 , ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» якщо майно, яке є предметом іпотеки передано іпотеко- держателю, виконавче провадження підлягає закінченню.
Апелянт подавала 15.11.2019 року, 26.11.2019 року, 05.12.2019 року заяви про закінчення виконавчого провадження, проте приватним виконавцем у закінченні виконавчого провадження безпідставно відмовлено, незважаючи на те, що станом на 10 березня 2020 року заборгованість за кредитним договором перед банком у неї відсутня у зв`язку з прощенням боргу.

У встановлений судом строк відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подавались.

21 травня 2020 року ОСОБА_1 до канцелярії апеляційного суду надано  довідку АТ «Альфа-Банк» від 11.03.2020 року про те, що заборгованість за кредитним договором  № 40047663 від 01.06.2011 року  погашена у повному обсязі, кредитний договір закрито. Різницю прощеного боргу АТ «Альфа-Банк» подало до податкової служби як дохід що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 28.02.2020 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий судовий розгляд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine, № 60750/00, § 43).
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.
       За правилами ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Частинами 1, 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 31.05.2016 року Новозаводським районним судом м. Чернігова виданий виконавчий лист № 751/7600/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованості за кредитним договором №2402/0808/71-079 від 01.08.2008 року в сумі 1443921,07 грн. та 3654,00 грн. судового збору ( а.с . 23-26).
Виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа перебувало на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. ( а.с . 23-26).
18.07.2019 року за заявою стягувача приватним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 751/7600/15.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 зверталась до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. із заявами від 15.11.2019 року, 26.11.2019 року, 05.12.2019 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 15 ст. 39 Закону України  «Про виконавче провадження» ( а.с. 3-5).
Судом встановлено та підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 12.08.2019 державним реєстратором Кириченко Д.В.  на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» відповідно до іпотечного договору № 6934/340 від 01.08.2008 яким забезпечувалось зобов`язання за кредитним договором №2402/0808/71-079 від 01.08.2008 року  ( а.с. 6).
Приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. листом № 2915 від 04.12.2019 року надав ОСОБА_1 письмову  відповідь про відсутність підстав станом на час надання відповіді для закінчення зазначеного виконавчого провадження ( а.с. 27).
19.12.2019 року АТ «Альфа-банк`звернулось до приватного виконавця Палігіна О.П. із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадженя» без подальшого примусового стягнення (а.с. 39).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. від 24.12.2019 року повернуто виконавчий документ стягувачу  на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження, у зв`язку з зверненням стягувача з заявою про повернення виконавчого документа ( а.с. 38).
Зазначені обставини в апеляційному суді учасниками справи не спростовувались  і не заперечувались.
Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавче провадження № 59595677 було відкрито з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа—Банк" заборгованості за кредитним договором, а не за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, у приватного виконавця були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»
На спростування вказаного висновку суду першої інстанції ОСОБА_1 апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів не надано.
З огляду на аргументи скарги,   апеляційний суд враховує наступне.
Згіідно до п. 15 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що виконавче провадження приватним виконавецм Палігіним О.П.  відкрито з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості саме за кредитним договором, а не про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.
Як убачається з матеріалів справи, іпотечний договір укладений ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 01.08.2008 року, тобто як гарантія виконання кредитного договору.
Апеляційний суд враховує, що АТ «Альфа-Банк» у своїй заяві  приватному виконавцю про повернення виконавчого документу стягувауу зазначає, що просить повернути виконавчий документ на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» без подальшого примусового стягнення, тобто будь-які претензії майнового характеру до ОСОБА_1 відсутні і у подальшому.
Отже апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що закінчення виконавчого провадження можливе за наявності таких умов: у випадку передачі предмета іпотеки іпотекодержателю або придбання іпотечного майна відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та коли виконання здійснюється за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки.
Враховуючи наведене, апеляційний суд також виходить з того, що  ОСОБА_1 постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.12.2019 року не оскаржувалась і є чинною. 
Відтак,  висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 є правильним і аргументи скарги  його не спростовують.  
Реалізацію принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Усупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б були безумовною підставою для задоволення її заяви. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді та аналогічні  аргументам, викладеним у скарзі до суду першої інстанції.   Відтак, апеляційний суд визнає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Сукупність  досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка. 
З урахуванням вказаного, апеляційний суд приходить до переконання, що ухвала Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2020 року є законною і обґрунтованою та постановлена відповідно  до норм матеріального права  із дотриманням норм процесуального права. 
Апеляційний суд визнає, що судом першої інстанції  повно і всебічно з`ясовані обставини справи  та надано об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, а  апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування правильного по суті судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, а ухвала Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2020 року  – без змін.  

Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2020 року  залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                       Судді: