Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/32634/16-ц
провадження № 61-37003св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,
третя особа - голова правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Кравцов Євген Павлович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у складі судді Підпалого В. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 листопада 2014 року відповідно до наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України № 4040/ос він був прийнятий на посаду начальника відділу технічного захисту інформації департаменту інформаційної безпеки.
18 червня 2015 року відповідно до наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України № 581/ос його переведено на посаду першого заступника начальника департаменту інформаційної безпеки.
На підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 13 квітня 2016 року № 664/ос позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Позивач зазначав, що наказ про звільнення прийнято з порушенням його прав, без пропозиції щодо переведення на іншу посаду за наявності вакантних посад та без забезпечення переважного права залишення на роботі. Згідно з наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 07 квітня 2016 року                    № 598/ос на вакантну посаду начальника управління інформаційної безпеки ПАТ «Укрзалізниця» прийнято ОСОБА_2 . Вважає, що він мав переважне право залишитись на роботі, враховуючи його кваліфікацію, тривалий безперервний досвід роботи порівняно з іншими працівниками, які залишились на роботі.
У зв`язку з викладеним просив суд поновити його на посаді першого заступника начальника департаменту інформаційної безпеки ПАТ «Укрзалізниця» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 
19 квітня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач особисто погодився на звільнення у зв`язку зі скороченням штату після закінчення його відпустки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,             в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно встановили обставини справи, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
Суди дійшли помилкового висновку про те, що позивач просив про звільнення з роботи на загальних підставах, оскільки він просив його звільнити в порядку, який передбачений у разі скорочення штату.
Процедуру звільнення позивача за скороченням штату, передбачену частиною другою статті 40, статтею 49-2 КЗпП України, відповідач не дотримав, оскільки не запропонував інші вакантні посади, не врахував його переважне право на залишення на роботі з врахуванням стажу та досвіду роботи. Згода позивача на звільнення чи відсутність такої згоди не впливає на необхідність дотримання порядку звільнення працівника за скороченням штату.
Посилання апеляційного суду на роз`яснення, яке викладене в листі Міністерства соціальної політики України від 07 жовтня 2015 року 
№ 420/06/186-15 «Про виплату вихідної допомоги у разі звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП до закінчення строку попередження» є помилковим, оскільки це роз`яснення не є нормами чинного трудового законодавства України та суперечить йому.
Позивач наголосив, що його звільнено 25 квітня 2016 року з порушенням вимог законодавства України, оскільки звільнення мало місце раніше ніж через два місяці після його повідомлення 02 березня 2016 року про скорочення посади та наступне вивільнення, хоча посада вилучалась зі штатного розпису з 15 травня 2016 року.
На вакантну посаду начальника управління інформаційної безпеки департаменту безпеки ПАТ «Укрзалізниця», яка, на думку позивача, могла бути йому запропонована, прийнято особу, що раніше не працювала у ПАТ «Укрзалізниця».
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2018 року на адресу суду від ПАТ «Укрзалізниця» надійшов відзив на касаційну скаргу. У вказаному відзиві відповідач зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає.
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Державною адміністрацією залізничного транспорту України, працюючи            з листопада 2014 року на посаді начальника відділу технічного захисту інформації департаменту інформаційної безпеки.
18 червня 2015 року відповідно до наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України № 581/ос ОСОБА_1 переведено на посаду першого заступника начальника департаменту інформаційної безпеки.
Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 10 лютого 2016 року                         № 073 «Про деякі питання діяльності апарату ПАТ «Укрзалізниця» департамент інформаційної безпеки ПАТ «Укрзалізниця» вирішено ліквідувати з 15 травня 2016 року та утворити з 15 лютого 2016 року у складі апарату ПАТ «Укрзалізниця» департамент безпеки чисельністю 89 штатних одиниць.
Повідомленням ПАТ «Укрзалізниця» від 26 лютого 2016 року № Цкадр 386 ОСОБА_1 попереджено про скорочення його посади на підставі наказу від 10 лютого 2016 року № 073 з 15 травня 2016 року. Повідомлення про зміну в організації виробництва та ліквідацію посади позивач отримав 02 березня 
2016 року.
Згідно із заявою позивача від 11 квітня 2016 року ОСОБА_1 погодився на своє звільнення після закінчення частини щорічної основної відпустки.
Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 13 квітня 2016 року № 664/ос ОСОБА_1 25 квітня 2016 року звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення                       з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва                   і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (стаття 49-2 КЗпП України).
До закінчення двомісячного строку з дня попередження звільнення працівника з власної ініціативи роботодавця без його згоди не допускається.
Водночас, якщо сам працівник виявить бажання звільнитися раніше, ніж закінчиться зазначений строк попередження про звільнення, роботодавець може здійснити звільнення у строк, про який просить працівник. У цьому разі працівник повинен подати заяву роботодавцю з проханням скоротити строк попередження про звільнення та зазначити дату, з якої він бажає бути звільненим. Тоді у трудовій книжці робиться запис про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанцій правильно вказав, що такі дії відповідача узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у листі Міністерства соціальної політики України від 07 жовтня 2015 року № 420/06/186-15 «Про виплату вихідної допомоги у разі звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП до закінчення строку попередження». Висновки, викладені у цьому листі, що за наявності заяви працівника про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України до закінчення строку попередження, не суперечать вимогам чинного трудового законодавства України та спрямовані на забезпечення трудових прав і гарантій працівника.
Позивач погодився на звільнення у зв`язку із скороченням штату після закінчення частини щорічної основної відпустки, подавши заяву від                       01 квітня 2016 року про надання відпустки, матеріальної допомоги на оздоровлення та звільнення  за скороченням штату після закінчення відпустки.
При цьому датою звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є не 25 квітня 2016 року, а 04 травня 2016 року, оскільки наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 13 квітня 2016 року № 664/ос про звільнення ОСОБА_1 з 25 квітня 2016 року змінено наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 04 травня №912/ос в частині дати звільнення позивача. Відповідний запис також зроблено у трудовій книжці ОСОБА_1 . Тому аргументи касаційної скарги про те, що позивача звільнено 25 квітня               2016 року з порушенням законодавства України, адже таке звільнення мало місце раніше ніж через два місяці після повідомлення про скорочення посади та наступне вивільнення, з яким позивача ознайомлено 02 березня 2016 року, є необґрунтованими.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суди обґрунтовано дійшли висновку, що у ПАТ «Укрзалізниця» дійсно відбулася реорганізація внутрішньої структури товариства шляхом ліквідації департаменту інформаційної безпеки та утворення департаменту безпеки.
На посаду начальника управління інформаційної безпеки департаменту безпеки ПАТ «Укрзалізниця», яку можна було запропонувати позивачу, згідно з наказом від 07 квітня 2016 року № 598/ос переведено головного фахівця відділу запобігання корупційним правопорушенням управління запобігання економічним та корупційним правопорушенням на залізничному транспорті ПАТ «Укрзалізниця ОСОБА_2 . Наявність інших вакантних посад, які можна було запропонувати позивачу, суди не встановили.
Тому твердження позивача, що йому не запропоновано переведення на іншу вакантну посаду, зокрема начальника управління інформаційної безпеки департаменту безпеки ПАТ «Укрзалізниця», є безпідставними.
Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що на вакантну посаду начальника Управління інформаційної безпеки Департаменту безпеки ПАТ «Укрзалізниця» прийнято особу ( ОСОБА_2 ), яка раніше не працювала у ПАТ «Укрзалізниця», оскільки ОСОБА_2 переведений на цю посаду з посади головного фахівця відділу запобігання корупційним правопорушенням управління запобігання економічним та корупційним правопорушенням на залізничному транспорті ПАТ «Укрзалізниця».
Щодо переважного права позивача на залишення на роботі колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, а скороченню підлягає лише певна їх частина.
Встановивши, що наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 10 лютого 2016 року                № 073 «Про деякі питання діяльності апарату ПАТ «Укрзалізниця» вирішено ліквідувати департамент інформаційної безпеки ПАТ «Укрзалізниця» з 15 травня 2016 року і утворити з 15 лютого 2016 року у складі апарату ПАТ «Укрзалізниця» департамент безпеки, тобто було скорочено усі посади, аналогічні посаді позивача, суди дійшли обґрунтованого висновку, що передбачене статтею 42 КЗпП України переважне право позивача на залишення на роботі не могло бути реалізоване. Тому доводи касаційної скарги щодо переважного права позивача на залишення на роботі є неприйнятними.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди позивача з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржені судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги є необґрунтованими. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення,               а судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                           М. М. Русинчук
 
          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       В. І. Журавель