Постанова
Іменем України
 
07 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 150/19/19
 
провадження № 61-22506св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - правонаступник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_1 , Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Денишенко Т. О., Сала Т. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання недійсним державного акту та визнання права власності на земельну ділянку.
 
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , якій за життя належала земельна ділянка, розташована на території Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, кадастровий номер 0524982300:05:003:0043. 
 
Вказував, що згідно із заповітом від 14 червня 1989 року, ОСОБА_3 все своє майно заповіла йому. У 2018 році він звернувся до державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте, постановою державного нотаріуса від 17 серпня 2018 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому було відмовлено, з посиланням на те, що вказана земельна ділянка згідно з державним актом на землю серії ВН № 24071048 належить ОСОБА_1 . Зазначений державний акт було видано на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2011 року             у справі № 2-577/11. 
 
Стверджував, що на його звернення до Ямпільського районного суду Вінницької області йому надано відповідь про те, що в провадженні суду справа за № 2-577/11 за позовом ОСОБА_1 до Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом, не перебувала і рішення від 03 серпня 2011 року  у справі не ухвалювалось.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 621917, площею 1,9720 га, розташовану на території Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, кадастровий номер 0524982300:05:003:0043, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області                    від 03 серпня 2011 року та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на зазначену земельну ділянку.
 
Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року у складі судді Суперсона С. П. у зв`язку зі смертю позивача                  ОСОБА_1 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого позивача замінено його правонаступником ОСОБА_2 .

 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року у складі судді Суперсона С. П. позовні вимоги ОСОБА_2 - правонаступника ОСОБА_1 , задоволено.
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 621917, площею 1,9720 га, розташовану на території Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, кадастровий номер 0524982300:05:003:0043, виданий на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2011 року відділом Держкомзему у Чернівецькому районі Вінницької області 13 червня 2012 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем, як єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 за заповітом, що на час розгляду справи не відмінений та не скасований, було повністю доведено належними та допустимими доказами відсутність правових підстав для видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 621917, оскільки рішення Ямпільського районного суду, що було підставою для його видачі, фактично і юридично не існує.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року задоволено.
Заочне рішення Чернівецького районного суду Вінницької області                      від 17 травня 2019 року скасовано.
В задоволенні позову правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що під час розгляду справи, суд першої інстанції не з`ясував, а позивач не довів наявності порушення його прав, свобод або інтересів на момент звернення до суду.
 
Апеляційний суд зазначив, що при зверненні до суду позивач не надав суду належних та допустимих доказів прийняття спадщини, а саме того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав заяву про прийняття спадщини у передбачений законодавством шестимісячний строк. Окрім того, позивач не надав доказів і того, що йому продовжили строк чи визначили додатковий строк для прийняття спадщини, що давали б підстави вважати його права порушеними оскаржуваним державним актом. Сама по собі наявність на його ім`я заповіту ОСОБА_3 від 14 червня 1989 року не свідчить про порушення відповідачем його прав та необхідності їх захисту без наявності фактів прийняття ним спадщинипісля смерті ОСОБА_3 у 2000 році чи можливості її прийняття на час зверення до суду з позовом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду,                   правонаступник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року та залишити в силі заочне рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 17 травня 2019 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Зазначає, що якщо спадщина відкрилася у період чинності ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.
 
Вважає висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову правильними, оскільки рішення Ямпільського районного суду, яке було підставою для видачі державного акту на право власності на землю, фактично і юридично не існує.
 
Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц (провадження              № 61-346св19), про те, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2020 року  ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки її доводи є безпідставними.
 
Зазначає, що апеляційним судом правильно встановлено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним та стосуватися прав та інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
 
Вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення ЦК УРСР та встановлено, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів прийняття спадщини.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 .
 
За життя померлій належала земельна ділянка площею 1,97 га, кадастровий номер 0524982300:05:003:0043, розташована на території Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право померлої на яку посвідчувалося державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 24071048.
 
Відповідно до заповіту від 14 червня 1989 року, посвідченого секретарем виконкому Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області Ступак М. В. та внесеного до реєстру за № 18, ОСОБА_3 все своє майно заповіла ОСОБА_1 
 
ОСОБА_1 звертався до державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, та постановою від 17 серпня 2018 року № 727/02-31 йому було відмовлено                  у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки вказана земельна ділянка згідно з державним актом на землю серії ВН № 24071048 належить відповідачеві ОСОБА_1 , який в свою чергу був виданий на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області                     від 03 серпня 2011 у справі № 2-577/11.
 
На звернення позивача ОСОБА_1 до Відділу у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, йому було надано відповідь від 17 серпня 2018 року № ж-195/0-0.38-293/150-18, у якій зазначено, що на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2011 року у справі № 2-577/11 за позовом ОСОБА_1 (відповідача) до Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини,                       про визнання права власності на державний акт на право власності на земельну ділянку у порядку спадкування на ім`я ОСОБА_1 (відповідача) було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, що належала померлій ОСОБА_3 .
 
На звернення ОСОБА_1 (позивача) до голови Ямпільського районного суду Вінницької області надано відповідь від 11 вересня 2018 року                               № 5-2/227/1862, у якій зазначено, що в провадженні суду справа за                      № 2-577/11 за позовом ОСОБА_1 (відповідача) до Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання права власності на державний акт на право власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом не перебувала, отже, рішення від 03 серпня 2011 року у цій справі не ухвалювалося.
 
Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 березня 2011 року відмовлено у відкритті провадження у справі № 2-237/11 за позовом ОСОБА_1 до Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання права власності на державний акт на право власності на землю в порядку спадкування за заповітом.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
 
Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
 
Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. 
 
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням.
Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
 
Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
 
Стаття 550 ЦК УРСР визначає підстави продовження строку на прийняття спадщини.
 
Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним оскаржуваний державний акт на землю, районний суд вважав, що оскільки позивач є єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 за заповітом та у зв`язку з фактичною та юридичною відсутністю рішення Ямпільського районного суду, що було підставою видачі державного акту, позовні вимоги є обґрунтованими.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення районного суду підлягає скасуванню, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів прийняття спадщини, а саме того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав заяву про прийняття спадщини у передбачений законодавством шестимісячний строк, а отже, не довів порушення його прав. 
 
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду та вважає, що вони відповідають обставинам справи. Зокрема, правильними є висновки апеляційного суду про те, що звертаючись до суду через 18 років після відкриття спадщини та обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 за заповітом, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про прийняття ним спадщини. 
Посилання заявника на те, що рішення Ямпільського районного суду, яке було підставою для видачі оспорюваного державного акту на право власності на землю, не існує, як на підставу для задоволення позову, колегія суддів відхиляє з огляду на відсутність порушеного права позивача ОСОБА_1 на момент звернення до суду. 
 
При цьому, оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ЦК УРСР, які були чинні на момент їх виникнення.
 
Доводи касаційної скарги з посиланнями на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі                                   № 362/884/16-ц (провадження № 61-346св19) колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній заявником справі розглядалися інші правовідносини, зокрема, про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку  у зв`язку з порушенням правил щодо встановлення меж.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться, виключно, до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги на законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції не впливають, отже, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець 
І. А. Воробйова
Ю. В. Черняк