Постанова
Іменем України
 
28 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 310/8530/17
провадження № 61-45246св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року у складі судді        Прінь І. П. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня              2018 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до           ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 , якій на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . У визначений законом строк вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але на підставі укладеного 03 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу вказаною квартирою незаконно заволоділа відповідач. ОСОБА_3 не мала інших родичів, крім неї та її доньки ОСОБА_4 , за життя отримувала незначну пенсію, якої не вистачало на харчування, придбання ліків та одягу, тому вона їй завжди допомагала, забирала її до себе на проживання до міста Мурманська,      возила її на різноманітні медичні обстеження як в Росії, так і в Україні. Крім того, ОСОБА_3 мала поганий слух та зір, а з 2015 року мала тимчасові розлади психічного здоров`я, у неї були галюцинації, нав`язливі ідеї, тому за своїм віком та станом здоров`я вона не усвідомлювала значення та наслідки укладеного договору купівлі-продажу, а вважала, що уклала договір довічного утримання. Квартира АДРЕСА_1 була єдиним житлом  ОСОБА_3 та після укладення договору купівлі-продажу її тітка залишилася в ній проживати, сплачувала комунальні платежі. Оспорюваний договір був безгрошовим, оскільки ОСОБА_2 ніяких грошових коштів за спірну квартиру ОСОБА_3 не сплачувала. Зазначена в договорі вартість квартири 40 000 грн не відповідає ринковій вартості аналогічної квартири. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 03 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2827.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня            2018 року визнано недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири  АДРЕСА_1 , укладений 03 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2827. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі          640 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_3 ніяких реальних дій для виконання цього договору не вчинила, квартиру покупцеві не передала, а продовжувала проживати в ній, сплачувала комунальні послуги, речей з квартири не вивозила, в інше місце проживання не переїжджала, з реєстрації за місцем проживання не знялася, тобто правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З урахуванням цих обставин суд виходив з доведеності того факту, що вчиняючи правочин купівлі-продажу,ОСОБА_3 помилялася і вважала, що укладає з ОСОБА_2 договір довічного утримання. Крім того, похилий вік ОСОБА_3 (86 років), вади зору і слуху, наявність тимчасового розладу психічного здоров`я додатково підтверджують відсутність наміру ОСОБА_3 на продаж її єдиного житла.
 
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня              2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня                2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів і не дали належної правової оцінки її доводам про те, що укладаючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов та уклали саме договір купівлі-продажу квартири, посвідчений нотаріусом, який спочатку зачитав текст договору вголос, роз`яснив його зміст, а потім дав прочитати його кожній із сторін. ОСОБА_3 передала їй ключі від квартири, що свідчить про фактичну передачу цієї квартири покупцю, а те, що ОСОБА_3 залишилася мешкати у спірній квартирі, пояснюється сваркою з племінницею ОСОБА_1 , яка залишила тітку похилого віку, котрій не було де жити, одну. Суди не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи і не звернули уваги на те, що з часу укладання оспорюваного договору по день смерті ОСОБА_3 не заперечувала його законність, з вимогами про визнання його недійсним не зверталася. Виходячи з показань свідків, ОСОБА_3 одноособово зверталася безпосередньо до нотаріуса з метою укладення заповітів, тобто вона фізично була спроможна прочитати, підписати документи та усвідомлювала, що кожний наступний заповіт скасовує попередній, що є доказом її освідченності та спроможності самостійно вирішувати важливі життєві питання. Свідки також пояснили, що ОСОБА_3 могла сама себе обслуговувати, ходила в магазин та готувала їжу, що спростовує висновки судів про наявність помилки щодо правової природи правочину.
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
 
17 квітня 2019 року справу № 310/8530/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України    (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
 
Судами встановлено, що 03 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та            ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т. А. та зареєстрований в реєстрі за № 2827, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору продаж квартири здійснено за ціною 40 000 грн, які продавець одержав до підписання договору.
 
Відповідно до пункту 4.2 договору купівлі-продажу на момент підписання цього договору продавець передав покупцю предмет договору (тобто ключі, документи на предмет договору), а покупець прийняв його. Продавець зобов`язується не пізніше               01 січня 2017 року здійснити зняття з реєстрації місця проживання зареєстрованих за адресою предмета договору.
 
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років. 
 
19 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т. В. заяву про прийняття спадщини після смерті її тітки ОСОБА_3 . На підставі цієї заяви нотаріусом заведено спадкову справу № 75/2007. 
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що     договір купівлі-продажу від 03 грудня 2016 року порушує її права як спадкоємця, оскільки ОСОБА_3 за своїм віком та станом здоров`я при укладенні цього правочину помилялася щодо його природи, не усвідомлювала значення та наслідки його укладення, а вважала, що уклала договір довічного утримання. Продавати відповідачу житло її тітка не мала наміру, оскільки іншого місця проживання в неї не було, грошових коштів за договором купівлі-продажу вона не отримувала.
 
Перевіряючи обставини, на які посилалася ОСОБА_1 , суди встановили, що на час, коли позивач була неповнолітньою та була позбавлена батьківського піклування, ОСОБА_3 виховувала її як опікун. У свою чергу, ОСОБА_1 тривалий час піклувалася та надавала допомогу ОСОБА_3 , яка була собою похилого віку та потребувала такої допомоги за станом здоров`я. Вказане підтверджується медичними документами та показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , наданими в суді першої інстанції. 
 
Крім того, протягом шести років до своєї смерті, тобто з 80-річного віку,           ОСОБА_3 отримувала послуги Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (соціальних послуг)» Бердянської міської ради, за нею був закріплений працівник ОСОБА_8 , яка приходила до неї 2 рази на тиждень для допомоги по господарству. 
 
Свідок ОСОБА_10 суду показав, що є священиком, був знайомий з          ОСОБА_3 більше 20 років, бував у неї вдома. ОСОБА_2 знає 2 роки. Про продаж  ОСОБА_3 квартири на користь ОСОБА_2 йому нічого не відомо. 
 
Також майже всі допитані місцевим судом свідки вказували на наявність у ОСОБА_3 періодичних психічних розладів.
 
За повідомленням Комунальної установи «Бердянський психоневрологічний диспансер» Запорізької обласної ради Виноградова В. І. проходила стаціонарне лікування у психіатричному відділенні № 3 з 12 квітня 2017 року по 27 квітня 2017 року з діагнозом: Легка судинна (атеросклеротична) деменція. Галюцинаторний синдром. 
 
Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним..
 
Враховуючи викладене, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття стороною фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача і ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік сторони правочину, її стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у відчужувача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем покупцю та продовження продавцем проживати у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу. 
 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2953цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши дійсні обставини справи на підставі досліджених доказів, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 була особою похилого віку та за станом свого здоров`я потребувала стороннього догляду і допомоги, окрім спірної квартири, в неї не було іншого житла. Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 продовжила проживати у спірній квартирі, оплачувала комунальні послуги, тобто фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором між його сторонами не відбулося. 
 
З огляду на викладене обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що ОСОБА_3 мала на меті укладення договору довічного утримання, а укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, вона неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання заявника на те, що судине дали належної правової оцінки її доводам про те, що укладаючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов та уклали саме договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом, який спочатку зачитав текст договору вголос, роз`яснив його зміст, а потім дав прочитати його кожній із сторін, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вищенаведених обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій та свідчать про неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин оспорюваного правочину та його правової природи.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 одноособово зверталася безпосередньо до нотаріуса з метою укладення заповітів, тобто була фізично спроможною прочитати, підписати документи та усвідомлювала, що кожний наступний заповіт скасовує попередній, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки обставини складання заповітів не були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій та не стосуються факту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що з часу укладання оспорюваного договору купівлі-продажу по день смерті ОСОБА_3 не заперечувала його законність, з вимогами про визнання цього правочину недійсним не зверталася, також не заслуговують на увагу з огляду на те, що відповідачем не доведено і судами не встановлено, що ОСОБА_3 мала на меті та усвідомлювала укладення саме договору купівлі-продажу, а не договору довічного утримання.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня              2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня              2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов