ПОСТАНОВА
Іменем України

11 червня 2020 року 
Київ
справа №821/1771/17
адміністративне провадження №К/9901/60162/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова   В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року (суддя Дубровна В.А.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2018 року (судді Шеметенко  Л.П., Димерлій О.О., Єщенко О.В.) у справі №   821/1771/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (далі - відповідач, ТУ ДСА України в Херсонській області) про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди з 01 травня 2017 року та до проходження суддею кваліфікаційного оцінювання, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що є суддею Цюрупинського районного суду Херсонської області та станом на день подання позовної заяви кваліфікаційне оцінювання відповідно до вимог Закону України від 02 червня 2016 року №  1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» не проходив. Стверджує, що відповідно до частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VІ) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що складає 32   000,00 грн. Проте, всупереч зазначеним нормам чинного законодавства ТУ ДСА України в Херсонській області з 01   травня 2017 року продовжує здійснювати нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди, застосовуючи розрахункову величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого в розмірі 1   600,00 грн, що складає розмір посадового окладу в сумі 16   000,00 грн. При цьому, позивач зауважив, що правомірність нарахування відповідачем суддівської винагороди за період з 01 січня по 30 квітня 2017 року є предметом розгляду в іншій адміністративній справі. Вважаючи вказані дії відповідача такими, що суперечать статті 130 Конституції України, яка імперативно визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Херсонський окружний адміністративний суд рішенням від 03 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2018 року, в задоволенні позову відмовив.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що оскільки позивач на момент вирішення спору не проходив кваліфікаційне оцінювання, а у спірному періоді мінімальна заробітна плата як розрахункова величина доходу застосовується у розмірі 1600 гривень, то відповідач правомірно здійснював нарахування суддівської винагороди позивачу в розмірі 16   000,00 грн. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
На рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2018 року позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно витлумачили положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», як такі, що встановлюють у 2017 році мінімальну заробітну плату в розмір 1   600,00 грн, що підлягає застосуванню, та дійшли неправильного висновку про відсутність суперечностей між цим положенням і приписами статті 130 Конституції України та частини третьої статті 133 Закону №   2453-VІ. Натомість, за правилами частини третьої статті 133 Закону № 2453-VІ розмір посадового окладу судді місцевого суду розраховується саме з розміру мінімальної заробітної плати, а не будь-якої іншої розрахункової величини.
На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій не мотивували належним чином своїх рішень, як того вимагає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практика Європейського суду з прав людини. Вказані порушення норм процесуального права є істотними й такими, що призвели до неправильного вирішення справи.
Ухвалою від 19 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Стрелець Т.Г. (суддя-доповідач), Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л. відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .
Відповідач - ТУ ДСА України в Херсонській області не скористався правом подання відзиву на касаційну скаргу.
В силу положень частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
12 червня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 12 червня 2019 року № 720/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Стрелець Т.Г. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року №   14), визначено новий склад суду: Соколов   В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Ухвалою від 13 грудня 2019 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. прийняв до провадження справу № 821/1771/17 та призначив її до розгляду у попередньому судовому засіданні на 16 грудня 2019 року.
Ухвалою від 16 грудня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г. адміністративну справу № 821/1771/17 призначив до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.
22 січня 2020 року до Верховного Суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Представник відповідача належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився.
Відповідно до частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За правилами частини дев`ятої статті 205 КАС України відсутність потреби заслухати свідка чи експерта і перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, коли всі належно повідомлені учасники справи не з`явилися у судове засідання, є підставою для розгляду адміністративної справи в письмовому провадженні. 
За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про можливість розглянути справу у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Указом Президента України від 18 травня 2012 року № 336/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Цюрупинського районного суду Херсонської області строком на п`ять років.
Наказом в.о. голови Цюрупинського районного суду Херсонської області від 05 червня 2012 року № 10-к ОСОБА_1 зараховано до штату відповідного суду, встановлено посадовий окладу згідно штатного розпису та доплату в розмірі 15% посадового окладу.
Станом на день подання позову, передбачене Законом № 1402-VІІІ кваліфікаційне оцінювання для підтвердження відповідності займаній посаді ОСОБА_1 не проходив.
Згідно з штатним розписом Цюрупинського районного суду Херсонської області станом на 01 січня 2017 року посадовий оклад судді цього суду встановлений у розмірі 16   000,00 грн.
Відповідно до довідки про доходи від 24 травня 2017 року № 790/02, виданої ТУ ДСА України в Херсонській області та розрахункових листів, протягом 2017 року та, безпосередньо з 01 травня 2017 року, позивачу виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду 16   000,00 грн.
Вважаючи, що відповідачем з 01 травня 2017 року виплата суддівської винагороди здійснювалася у розмірах значно менших, ніж визначено частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VІ, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Отже, касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Верховний Суд, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Згідно з частиною першої статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
У межах спірних правовідносин позивач оспорює дії відповідачів щодо невиплати йому суддівської винагороди в період з 01 травня 2017 року та до проходження кваліфікаційного оцінювання, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 призначений на посаду судді до набрання чинності Законом № 1402-VII. При цьому, кваліфікаційне оцінювання у відповідності до вимог законодавства позивач не проходив.
Згідно з пунктом 22 Розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №   1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
За пунктом 23 указаного Розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону 2453-VІ.
Відтак, ураховуючи обставини справи та приписи пункту 23 Розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII, Верховний Суд вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачу повинна нараховуватись суддівська винагорода відповідно до Закону № 2453-VІ.
Водночас, позивач наголошує на незастосуванні відповідачами приписів частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI, якою обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. 
У пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 установлено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Так, відповідно до частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. 
Вказана норма є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розмір мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. Тому, виникає необхідність звернення до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. 
Відповідно до статті 3 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України законом про Державний бюджет України визначається розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.
Статтею 8 Закону України від 21 грудня 2016 року №1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня складає 3   200 гривень.
Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, а саме, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (у редакції, яка діяла у спірний період) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1   600 гривень.
Аналіз такого правового врегулювання дає підстави вважати, що законодавець установив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3   200,00 грн; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1   600,00 грн. 
Таким чином, Законом № 1774-VІІІ установлені особливі умови визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а саме, шляхом застосування починаючи з 01 січня 2017 року в якості розрахункової величини при їх визначенні мінімальної заробітної плати на рівні 1   600 гривень, а не 3   200 гривень.
При цьому, норми пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону безпосередньо не стосуються визначення розміру суддівської винагороди, адже ними врегульовано лише порядок застосування мінімальної заробітної плати.
Верховний Суд вважає необґрунтованими твердження позивача щодо наявності суперечностей між нормами пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII та нормами Закону № 1402-VIII щодо можливості визначення розміру винагороди судді виключно законом про судоустрій. 
Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
За змістом статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік», установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
З урахуванням норм статті 133 Закону № 2453-VI, розмір суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2017 року, порівнюючи з його розміром, що діяв протягом 2016 року, не змінився.
Тому є безпідставними посилання позивача на звуження обсягу та змісту його прав унаслідок прийняття Закону № 1774-VІІІ.
Крім того, таким врегулюванням законодавець не порушив та не обмежив гарантії суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до таких змін.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 820/3966/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 805/2456/17-а, від 28 листопада 2019 року у справі № 805/1905/17-а, від 05травня 2020 року у справі №  816/951/17 та від 27 травня 2020 року у справі № 826/6470/18.
При вирішенні справи, Суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).
Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом № 394-IX, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду